666

Jara Röw

Prolog

6. 6. 1666 pátek, neznámá vesnice u Prahy

Český stát v době vlády Habsburků

I z dálky byl cítit kouř a vůně spáleného masa. Jen nejasně bylo slyšet táhlé a zoufalé výkřiky. Na hladině jezera se odrážely rudé plameny, mlčenliví svědci tohoto brutálního dění.

Jak rychlý a neúprosný živel je ten oheň!

Plameny přeskakovaly z jedné střechy na druhou, snažíce se vše uchvátit.

Lidé zmateně pobíhali troskami ve snaze posbírat co nejvíce svého majetku. Všichni byli k smrti vyděšeni. Jako temné mraky proplouvaly vesnicí čtyři stíny, které jako by do sebe vsávaly všechno světlo, požírajíce duše živých i umírajících.

„Zuzanko, běž! Utíkej, zachraň se!“ Mladý muž klopýtl. Malá Zuzanka se ohlédla. Kolem jejího otce se usadila temná mlha. Jeho oční bulvy dopadly na zem s mlaskavým zvukem.

Malou holčičku oslepila jasná záře vycházející z mužových úst a očních důlku. Z otevřené pusy mu vylétlo malé světýlko, které vydávalo slabou mihotavou zář a které, když bylo nad jeho hlavou, syčivě zhaslo. Zuzanka zůstala na zemi a s otevřenou pusou hleděla na mlhu, která se k ní pomalu blížila. Když už byla téměř u ní, někdo ji zvedl na nohy.

„Rychle, nebo tě také pohltí!“ stará žena ji táhla pryč od těch zlovolných mlhavých tenat zla.

Starý muž se nepříčetně snažil odtáhnout svou krávu provazem, který měla uvázaný kolem krku, pryč od ničivých plamenů. Kráva se ne a ne hnout. Najednou padla na pravý bok a stařec spatřil, že leží zahalena v temném oparu. To něco z ní vysávalo život. Starý sedlák vyděšeně ustoupil. Kráva sebou začala cukat a on uviděl, že kůže na vyzáblém břiše pomalu praská a z jejích útrob se začíná linout smrad a sliz. Po nich vylezli červi. Stařec proklínal boha.

„Co jsem ti udělal?! Za celý život tolik trýzně... To vše jen na jednu osobu. Na MĚ!!! Nenávidím tě! Nenávidím-“

Ucítil na sobě čísi chladnou ruku.

„Jdeme, nezdržujte se v temnu!“ mladá žena se zelenýma očima a hnědými hustými vlasy odváděla sedláka od zdechlého zvířete. Byla velice krásná, oděná v zelenohnědých šatech a se zeleným amuletem ve tvaru slzy na krku.

Poslední zvuk, který se z čoudících trosek vsi ozýval, byl dětský pláč.

Čtyři temné stíny se doplížily k nenápadnému srubu, který jako jediný dům z celé vesnice nelehl popelem.

Když byl srub zahalen v temnotách, dítě se rozeštkalo hlasitěji, a pak... Bylo ticho.

Kapitola 1: Nová žákyně

15. října 2012, pondělí - Jižní Město

Byl to nezvyklý den. Třída byla podivně klidná. Nikomu se nechtělo nic podnikat. Snad to bylo tím, že chyběla dvojčata Liedlova, která se obvykle starala o všechen rozruch a zábavu. Lucie s Katkou stály na učitelském parkovišti a přemítaly, kterému z kantorů mají nacpat banán do výfuku tentokrát. Posledně se jejich obětí stala Jana Cufousková, starší malá učitelka, se svou zelenou Škodovkou. Trvalo tři dny, než přišla na to, co jí zabraňuje odjet, a Liedlovy se samo sebou ohromně bavily.

Sestry Liedlovy byly poměrně pohledné zelenooké hnědovlásky. Mladší Katka byla o hlavu vyšší než Lucka a měla menší prsa. Jinak si byly na vlas podobné jako vejce vejci.

„Co dneska Trunimu?“ ptala se Lucka, okusujíc si nehet na pravém malíčku. „Už jsme dlouho nebyly na koberečku. Hlavounovi se stejská. Divim se, že nás eště nevyrazil,“ zašklebila se na svou mladší sestru.

„Známky máme dobrý, tak nač si stěžovat?“ Katka vytáhla z batohu dva banány, jeden oloupala, slupku hodila za sebe, a s chutí se do něj zakousla. „Takže Truncovi, říkáš?“ zamumlala s plnou pusou a sklonila se k výfuku ředitelovy naleštěné Oktávky.

„Jo!“ Lucka se hluboce zasmála, zatímco sledovala konání své záškodnické sestry. „Paráda! Je to tam! Ten to nenastartuje, ani kdyby použil mastítko na svou pleš!“

Katka se narovnala a oprášila si kolena.

„No co-“ Lucka nedořekla, co měla na jazyku. Za nimi se ozvalo zlovolné: „Ehm, ehm!“

S rukama nad hlavou, jako přistižené kriminálnice, se otočily. Jejich pohled padl na zlostně vyhlížejícího školníka, pana Špeka, který na ně mířil ostrými vidlemi ve svých zapraných montérkách a táhl z něj alkohol.

„Pán byl kydat hnůj, co?“ neodpustila si nemístnou poznámku Katka. Školník ji musel slyšet, neboť se zákeřně ušklíbl: „Tohle vám přijde draho. Tuším - Liedlovy. Druhá cé, že?“ Netušil, věděl to moc dobře, ve svém kutlochu na ně měl vyhrazenou celou jednu skříň. Katka se ošila odporem. Z úst pana Špeka právě vytekla dlouhá slina a on pokračoval ve svém káravém proslovu, jako by si toho nevšiml: „Ale vyučování už začalo, nemýlím-li se? Asi před pěti minutami. Vaše třídní bude mít radost.“

Lucka si povzdychla a protočila panenky.

„Moc se neksichti, holčičko,“ zamával jí prstem před obličejem, „moc bych se nedivil, kdyby s váma konečně vyrazili dveře, a teď... hybaj nahoru!“ Jeho spodní ret se třásl vzteky a žíla na krku mu nezvykle naběhla.

„Jo, jo dyť už jdeme...“ remcaly otráveně sestry a trucovitě se loudaly do školy. Pan Špek rázoval za nimi s vidlemi v bojové poloze, jako by snad nějaká z nich měla v úmyslu utéct.

Se zlomyslným úšklebkem rozrazil dveře druhé cé.

„Vedu vám ty dvě, paní profesorko!“ pravil podlézavě.

„Co? Paní profesorko? Vždyť máme mít chemii s Drápkem!“ vyhrkla zděšeně Katka.

„Neřeš,“ plácla ji přátelsky Lucka po zádech a zašklebila se na ni. Potom pomaličku vešly za školníkem do třídy.

„Brý JEŠTĚR,“ pozdravily bodře unisono, jak měly ve zvyku. Správné načasování a to, aby byly v pozdravu dokonale sehrané, musely poměrně dlouho nacvičovat doma před zrcadlem.

„Dobrý!“ odpověděla chladně profesorka Vojnová, sedící za katedrou. „Tak kde jste byly?“ ptala se a měřila si je přísným pohledem, který dokázal prokouknout jakoukoli lež.

„No... doma... pak na parkovišti...“ začala na prstech vypočítávat Katka.

„Ohromná zábava, když člověk najde ve výfuku auta mrkev, že?“ obořila se na ni profesorka.

„Jo, ale pokud vím, vy auto nemáte,“ sykla tiše navztekaná Lucka.

„A navíc... dáváme banány,“ přisadila si bodře Katka.

„Hm. Takže zase zůstanete po škole,“ shrnula celou záležitost profesorka. „Mimochodem, máme novou žákyni, a já marně doufala, že se zrovna vy, Liedlovy, předvedete mírně... v jiném světle.“

‚To by nás nepoznala takové, jaké jsme!‘ Lucka mávla rukou a Katka se zatvářila ukřivděně.

„Děkuji, pane Špeku, můžete jít. A vy si okamžitě sedněte, než zavolám domů.“ Profesorka se na ně opět přísně zadívala.

„Tam nikdo není!“ zašklebila se Katka a obě holky měly co dělat, aby uhnuly křídě, kterou po nich vzteklá profesorka vrhla, a se smíchem zapluly na místo.

„Nová žákyně se jmenuje Lilith. Lilith Marduková. A neradím vám, abyste ji tahaly do těch vašich spolků!“ S námahou otevřela poslední šuplík stolu a dala na něj nohy. Její obvyklý zlozvyk - prý aby nenastydla!

Dvojčata pohlédla zvědavě na Lilith. Byla to velice podivná dívka. Byla drobná, vcelku nevýrazná, s černými rovnými vlasy a sinalou pletí. Žádnou takovou ve třídě neměly. Nejzvláštnější na ní byly oči. Temně modré. Vůbec ale nevypadaly jako oči mladého člověka.

Odráželo se v nich něco, co ji dělalo o hodně starší. Snad zkušenosti...? Snad žal? Nevěděly, co to je, zato věděly, že si s touhle dívkou užijí ještě hodně zábavy.

Hodina naštěstí neběžela tak pomalu, jak se obávaly. Učitelka jim akorát zabavila nejnovější číslo jejich časopisu PODLIDÉ, který zrovna dokončily a daly kolovat, a pak si v něm nabroušeně četla. Byla stránku po stránce brunátnější v obličeji a vypadala, jako by měla sršet oheň. Na konci hodiny praštila časopisem Liedlovým o lavici a vztekle na ně chroptěla něco, čemu nerozuměly. Jediné, co z jejího proslovu postřehly, bylo: „Tohle - ředitelna! Trunc! Vidět!“

Poté už zazvonilo a rozlícená kantorka dusala ze třídy. Katka s Luckou se o další osud učitelky nestaraly, sbalily si věci a doklátily se k nové žákyni. Seděla sama ve druhé lavici a všichni na ni házeli zvědavé pohledy plné nejistoty.

„Ahoj, já jsem Lucka a tohle je má ségra Katka,“ pronesla vesele Lucie a podávala Lilith ruku.

„Lilith,“ řekla tiše a probodla je pronikavým pohledem, ze kterého je zamrazilo. Zároveň stiskla nabízenou ruku svou ledovou dlaní a Lucce přeběhl mráz po zádech.

„Co je to za ten váš spolek, o kterém mluvila ta milá paní?“ zaskočila je nečekanou otázkou.

„Milá paní? Cože?“ vyhrkla Katka a chvilku jí trvalo, než jí došlo, koho dívka myslí.

„Ahoj. Ahoj, Lilith, že?“ přihnala se k nim Helena Šilhanová. Zrzavá pihatá holka s nafoukanou ofinou a panovačným hlasem.

‚Třídní šprtka!‘ pomyslela si Lilith a medově se na Helenu usmála. „Máš oblečení po matce, co?“ zchladila Helenino falešné nadšení. Lucka a Katka s námahou potlačovaly smích.

„To je náhodou in!“ Helena se podívala na svou dlouhou bílou sukni a hadí lodičky. „Fakt!“ ujišťovala svou novou spolužačku a málokdo si všiml, že pod svými pihami zrudla jako rajče.

„To bylo dobrý,“ zasmála se malá kulatější blondýna. „Já jsem Michala. Míša Klimešová,“ podávala Lilith ruku, „tohle je Anna Jelínková,“ ukázala na hubenou vyčouhlou tmavovlasou dívku, která postávala za ní. Ta nové žákyni jen nervózně mávla. „Jo, a tamhle to je Šárka,“ ukázala Katka na tlustou holku, která se snažila ukousnout co největší kus ze své šunkové bagety.

„Nikdo se s ní nebaví. A mezi náma... někdy si říkám, jestli není slepá, protože takhle blbě se rtěnkou neumí namalovat ani Vojnová,“ přitočila se k Lilith Lucka a chytla ji kolem ramen. „No... a jinak tu máme samý kluky. Samuel, Břéťa, Erik, Honza, Radek, Michal, Martin, Tomáš, Libor, Tomáš, Jakub, Olda... ale je to teda slabý. Málo nás je, málo...“ povzdychla si.

Lilith vstala a pohlédla na dvojčata Liedlova oním mrazivým pohledem a potom se jen děsivě usmála: „Myslím, že si budeme rozumět.“ Svým úsměvem odhalila malé ostré zoubky a poplácala Katku s Luckou po zádech.

„Jo, to jo...“ zamumlala Katka a dvojčata si vyměnila zaražené pohledy.

(...)

Po vyučování zaklepaly Liedlovy na dveře ředitelovy pracovny a vzápětí se ozvalo vážné: „Dále!“

Míša s Helenou, Annou a Lilith, které dvojčata doprovázely, si sedly na zem vedle ředitelny, aby slyšely, co se děje uvnitř. Lucka s Katkou se na ně vesele usmály a vešly dál. Ředitel seděl za velkým psacím stolem a hleděl na ně přes sepjaté prsty.

„Posaďte se,“ ukázal na dvě křesla proti sobě, „profesorka Vojnová mě informovala, že píšete nějaký nezákonný časopis.“

Vytřeštily na něj oči.

„Cože? Podlidé jsou jen malou parodií na učitele a-“

„Naši instituci zvanou škola,“ doplnila Lucku Katka.

„Směl bych to vidět?“ Trunc se zvedl ze židle a dívky spatřily pod sklem na stole fotku jeho rodiny. Ach, jak šťastný to byl pohled - on se svou ženou Danuší a dcerou Nataškou! Kateřina rychle vytáhla nejnovější číslo ručně psaného plátku a podala ho řediteli. Rozevřel ho a začal kroužit po místnosti jako hladový sup a jeho lysina se leskla, jak na ni dopadaly paprsky slabého podzimního slunce.

Kabinet Josefa Trunce nyl poměrně velký. Na stěnách visely diplomy a různá ocenění udělená škole, ve skříni se blyštily pozlacené plakety a poháry, které vyhrály některé třídy za florbal či házenou. Na stěně vedle okna visela velká nástěnka s rozvrhy všech tříd a fotografie celého učitelského sboru.

„... Joe velmi truchlil kvůli svému nešťastně zesnulému dítěti ýtýmu, ale zemlbába ze školní jídelny - jeho oblíbené jídlo - mu zvedla náladu,“ ředitel nahlas dočetl povídání o sobě a prudce časopis sklapl. „Je vám jasné, že vás za tohle budu muset vyloučit?!“ obořil se na Liedlovy. Potom si zdrceně sedl a začal si leštit brýle.

„Kdybyste ale neměly tak dobré známky... Máte navíc i reprezentaci... Proč mě tak nenávidíte?!“

„My vás náhodou obdivujeme, pane řediteli,“ řekla Katka svatouškovsky. Trunc otevřel první zásuvku ve svém stole a časopis do ní hodil. Potom vytáhl velkou tabulku čokolády, kterou jim podal.

„Opravdu už nevím, co mám s vámi dělat... Kdy se polepšíte? Jeden průšvih za druhým,“ unaveně si položil hlavu do dlaní, „jak těžká je ta práce učitelská... Na vás budeme asi všichni věčně krátcí, co?“

„To teda jo!“ ozvala se Lucka s plnou pusou.

„Víte, co?“ pravil nakonec Trunc. „Jděte. Ale jestli ještě jednou uděláte něco takového, budu vás doopravdy nucen vyhodit.“

„To říká vždycky,“ sykla Katka.

„Děkujem. Tak nashle, Pepo!“ rozloučily se a rychle vyběhly z kanceláře dřív, než stačil cokoli udělat.

„Tak co, konečně půjdete na učňák?“ zeptala se jich za dveřmi povýšeně Helena.

„Jak vidíš, tak ne,“ uculily se vítězoslavně. Lilith se na ně šťastně zazubila: „Já to věděla!“

„Tak teda dem k nám?“ otázala se Míša a ostatní nadšeně souhlasily.

Venku bylo docela hezky. Dokonce i sluníčko vyšlo občas zpoza mraků. Holky zamířily do obchůdku proti škole, tam si koupily velkou točenou zmrzlinu. Cestou ji společně lízaly a krafaly o všem možném.

„Odkud vlastně jsi?“ zeptala se najednou Anna Lilith.

„Eh...“ Ta měla zrovna co dělat s velkým čokoládovým byndancem na kalhotách.

„No... my jsme se furt stěhovali. Nejdřív jsem žila v Čortově nad úvaly, pak v Molochově, Panově, Plutoňovicích, Kojotěnicích, a když zemřeli mí adoptivní rodiče, dali mě sem... žiju v jejich starém bytě, který pronajímali.“

„Tak proč bydleli v takovejch dírách?“ skočila jí do řeči Helena.

„Měli rádi přírodu...“

„Tys nepoznala pravé rodiče?“ zajímala se Míša.

„Ne. Prý mě odložili do sirotčince, ale já tomu nevěřím. Mám takové matné tušení, že umřeli a já s tím nemohla nic dělat.“

„A víš jak?“ zeptala se dychtivě Anička.

„To snad nebudeme rozebírat, ne?“ obořila se na ni Lucie. „Jako by to nebylo na chudáka Lilith až příliš... Měla své rodiče ráda.“

„To jsem neřekla,“ pravila černovláska chladně, „nikdy jsem neměla nikoho ráda. Pravé rodiče jsem nepoznala a pěstouni... asi by se vám nelíbilo žít deset let mezi kravami a nestarat se o vzdělání. Vůbec nechtěli, abych šla na střední, prý že to není nic pro mne. Oba měli vysokou školu a mě ve studiu bránili... já se však zapsala potají... nebylo to nic moc...“

„Chudinko!“ Míša ji chytla kolem ramen. „To je mi fakt líto.“

„Nestojím o lítost.“ Lilith její ruku setřásla a probodla ji ostrým pohledem, až sebou Míša trhla. „A pojďte už. Začíná pršet.“

Upřely svůj zrak k obloze, která byla náhle sytě fialovo šedá a sjel po ni klikatý bledý blesk.

„Počkej!“

Rozběhly se za Lilith.

Kapitola 2: Deštivé odpoledne

„Pořád jen prší, to sem myslela, že pak pudem na brusle!“ Míša otráveně spustila záclonu u okna a otočila se ke svým kamarádkám, které křoupaly popcorn rozvalené na sedačce.

„Tak jakej film si pustíme. Navrhuju Tenata láky,“ rozplývala se Helena.

„Takovou hovadinu? Lidi si tam jen ochutnávaj hlavy!“ namítla podrážděně Lucka. „Chci nějakej horor! Chci se bát! Ještě u žádnýho jsem se nebála. Nikdy!“

„No jo, no, sestřičko, my víme, že si drsňačka, ale co se podívat na toho milého kočičáka Garfielda 12? Mám takovej dojem, že nás inspiruje,“ Katka ji poplácala po rameni.

„Já bych si pustila nějakej starší film... nebo pohádku... Ty jsou nejkouzelnější.“ Protáhla se Anna. Míša cvakla ovladačem. Televize se zapnula. Právě v ní běžely zprávy.

„Ježiš!“ Míša protočila oči a chtěla přepnout kanál.

„Ne!“ Lilith zvedla ruku. „Chvilku to nech!“

„Nová holčička ráda ví, co se děje, že?“ ucedila Michala a padla otráveně do křesla, ale televizi nepřepnula.

„Od mimořádných událostí se hlásí Radek Slavík. Dnes v devět hodin dopoledne - ha - to je přece jasné, večer ještě nebyl - se začaly dít podivné věci na všech kontinentech. Lidé na mnoha místech tvrdí, že viděli meteority za bílého dne, ovšem podle vědců je tento úkaz vyloučený, protože... no, podívejte se sami... tohle se prý nedá nazývat meteory ani meteority... Badatelé v greenwichské observatoři dospěli k závěru, že jsou to neznámá tělesa vhodná k prozkoumání... no nic, vraťme se k hlavnímu tématu. Pět vesnic na různých místech světa lehlo ve stejný čas popelem. Je to naprostá záhada... že by opět začaly teroristické útoky?“ Muž se nervózně uchechtl a pročísl si vlasy rukou.

„Už neví, co říct...“ zasmála se jízlivě Helena, ale byla jediná, kdo to udělal. Nyní se na obrazovce objevila mapa světa a pět žlutě zářících bodů - vesnic - na ní zablikalo. Moderátor pokračoval.

„Takže, jak sami vidíte, v Súdánu je to vesnice Ištar'a, v Číně Yen-Lo-Wan, v asijské části Ruska Bastrym, v Kanadě je to víska pojmenovaná Negral a v Brazílii Metzli. Nejzvláštnější na tom je,“ na obrazovce se opět objevil zpocený moderátor, který si právě otíral čelo kapesníčkem, „že naše hlavní město Praha je přesně stejně vzdálená od každé té vesnice... Evropě se útoky vyhnuly... Že by v tom byly patrné nějaké vyšší cíle?“

„To určitě!“ Michala zuřivě vypla televizi. „Tolik nehod se děje a oni v tom pořád hledaj něco... hm... prostě něco, co by mohlo být dokonalým smrtícím plánem nějakého Pepy Berků z tramtárie.“

„Přesně, nebo Joea Truniho z Čech... Už mě to neba. Furt to samý. Došel popcorn.“ Katka hrábla do prázdné mísy. „Tak, co teď?“

„No, já nevím, jak vy, ale já už budu muset za chvíli jít...“ Lucka se podívala na hodinky.

„Copak máš?“ zeptala se zvědavě Lilith.

„Rande s jednim prvákem. S tim přiteplouškovanym, jak on se-“ Lucka zpražila Katku pohledem. Neměla rande s žádným prvákem, ale s Honzou ze třídy, jen chtěla, aby to zůstalo v tajnosti. Ale to, že jí bude Katka vymýšlet fiktivní milence, utajení nepomůže!

„Chodit s mladším, to je pod mou úroveň,“ ohrnula Helena horní ret.

„S kym chodíš ty?“ zeptala se jí opovržlivě Lilith.

„Víš, Lil, moje matka říká, že na to mám dost času, a já osobně její názor sdílím.“ odtušila blahosklonně Helena.

„Takže si v životě neměla kluka?“ usoudila černovláska.

Helena na ni jen přezíravě pohlédla.

„No jo, je tu taková jediná. Dokonce i za Katkou lítá ten Olda... A na Hel se nikdo nepodívá,“ Anna se protáhla, „co ty a kluci?“ otočila se na černovlásku.

„Takže... Loki, Mephistó, Balial, Dagon, Amon, Typhon.“ Vypočítávala Lilith na prstech. Ostatní dívky se tiše pochechtávaly. Černovláska pokračovala: „Mantus, Azrael.“

„No, kdy s tím skončíš?“ chechtala se Helena už nahlas. „Sim tě, co je to za bukvoně? Ty sis je vymyslela, ne? Samá ulítlá jména!“

Lilith ji zpražila chladným pohledem a hrdě dodala: „Ještě Milkom. To už je vše.“

Helena se nejistě přestala smát.

„Tak já pudu,“ řekla s chlípným úsměvem Lucka a spiklenecky mrkla na Lilith. „Mějte se, kočky!“

„Tak ahoj!“ „Pa doma, ségro!“ rozloučily se s ní a sledovaly, jak odchází.

„Tak, co my teď?“ zeptala se Míša, když se za Luckou zavřely dveře.

„Tak ňákou hru,“ navrhla Anna.

„Mám tu jen Twistera,“ zahlaholila Míša, když otevřela jednu ze skříní ve svém pokoji.

„Tak fajn,“ pronesla Lilith a úkosem sledovala počínání mladší Liedlové, které jí přišlo krajně podivné. Katka se plazila po zemi a dojídala poslední popadané kousky popcornu. Ostatní dívky se jejím chováním nevzrušovaly, byly na ně zvyklé, jen čekaly na Míšu, až hru donese. Katka se natahovala pro jeden zvláště tučný kousek kukuřice, když jí na ruku dopadla velká těžká krabice. Místo, aby se zaobírala svou fialovějící rukou, začala Míše spílat: „Himl hergot! Poslední pěknej kousek popcornu! Mohla sem si ho vzít... a takhle máte mastnej flek na koberci!“ Ukázala na malou mastnou placičku na čistém bílém koberci v obývacím pokoji Klimešových.

„Hraje se, žroute!“ prohlásila povýšeně Helena.

„Točim!“ Anna se chopila tabulky se střelkou a začala ostatní instruovat. „Lilith - pravá noha - zelená... Supr. Heleno, levá noha - žlutá. Míšo - pravá ruka červená, totéž Katka, akorát levá ruka.“

Když se hra pořádně rozjela, Heleniny rudé tváře, jež se leskly tukem, který vytékal z jejích beďarů, sebou začaly cukat a její oči se roztáhly v němém úžasu, protože spatřila něco, co ji velice zaujalo. Totiž cedulka, která visela z Lilithiných černých spodních kalhotek.

„Hele, já mám taky takový!“ rozjařila se zrzka. „Taky je máš z Newyorkeru... To je skvělý! Budem mít stejný kalhotky, akorát já mám větší, mám elko!“

‚A koho to zajímá?‘ pomyslela si Lilith a prudce se otočila a přimhouřila vztekle oči. Helena se nervózně rozchechtala a její smích se postupně změnil v bzučivé ticho. Anna s Katkou zakoulely očima. Co si myslely, bylo jasné. ‚Ježiš, ta je snad úplně blbá! To je tak netaktní!‘ ‚Vona se pomátla!‘ Vtom se Helena mírně rozkašlala. Pak víc. Víc...

Padla na kolena v hrozivých křečích dávivého kašle a zhroutila se na zem oslepena tou vlnou agónie. Všechny dívky, kromě Lilith, sedící na herním plánu, se k Heleně seběhly. Na Míšin koberec začaly dopadat další velké zelené chrchlance z Heleniných úst.

„Helčo, je ti něco?“ zeptala se Katka, jako by to snad nebylo očividné! „Heleno...“ Chytla ji ramena a začala jí cloumat: „No tak, přestaň hrát to divadlo!“ s těmi slovy praštila Katka Helenu do zad. Jak jí dala ránu, z Heleny vyletěl zelený sliz, který dopadl Anně přímo do obličeje. Ta jen vyjekla a začala pobíhat kolem dokola a hledat něco, do čeho by si mohla tvář utřít.

„Bože, co je s ní?“ vyhrkla Michaela a snažila se Helenu odtáhnout pryč z do té doby dokonale čistého koberce její matky. Zrzka se začala dusit.

„Rychle, vražte jí knížku mezi zuby!“  volala iniciativně Katka a ztřeštěně pobíhala kolem. „Proč knížku,“ zeptala se hloupě Anča, která si v nestřeženém okamžiku utřela sliz do záclony.

„Aby si nepřekousla jazyk!“ poučovala ji Kateřina Liedlová.

„Dyť se udáví!“ protestovala vystresovaná Anička.

„Do prdele, Heleno!“ zařvala Míša, které ujely nervy, a smýkla s Helenou na podlahu, kde nebyl koberec. „Máma mě zabije! Nedávno ho čistila! Byl dokonale sněhově bílej a teď je zelenej!“

„Aspoň vám to tu bude ladit k tomu zelí tady!“ prohodila bodře Katka a ukázala na okenní parapet. Michala ji probodla zlým pohledem.

„Jaký zelí?! Maminka si vysázela nový druh rostlin přímo z Austrálie. Říká tomu Callistemon, česky Štětkovec.“

Katka vybuchla smíchy a nebyla k utišení.

„Co s ní budeme dělat?!“ vřeštěla zoufalá Anička.

„Co budeme dělat?“ Lilith se tvářila naprosto nezaujatě a bez zájmu si prohlížela hřbet své ruky. ‚No, co uděláte, vy malé hysterky…? Na to jsem zvědavá!‘

„Co zavolat Lucce?“ nadhodila Katka. „Ta si ví vždycky rady. Když nám nedávno umřel křeček, dala mu první pomoc,“ zakřepčila, „ale on stejně za dva dny umřel.“ dodala zklamaně.

„Fajn, Kateřino, telefon je v předsíni. Číslo znáš, ne?“ řekla nervózní Míša o něco ostřeji, než měla v úmyslu. Měla toho tak akorát dost. Nechtěla si představovat, co bude, až se její pořádkumilovná máti vrátí domů a uvidí byt v tak dezolátním stavu, v jakém nyní byl.

„Fajn!“ Káťa vyběhla z pokoje, chopila se telefonu a začala vytáčet číslo Lucky mobilu.

„732... 9... 8... Jo! Vem to!“ šeptala a kousala si nehty. Byla si jista, že jí Lucka poradí. Byla to přece její starší sestřička! Musela! ‚No tak…‘

Ze sluchátka se ozvalo: „Vstoupili jste do hlasové schránky slečny Lucinky Liedlové... dál to znáte... takže pokud mě nechcete vidět osobně, nechte vzkaz. Dodání žertíků zaručuji do tří...“

„Neděl!“ Katka prudce praštila sluchátkem tyrkysového telefonu Klimešových. Z obývacího pokoje se začaly ozývat podivné zvuky. Nějaké chroptění a pak... Vřískot.

Katka vykulila oči a vběhla do obýváku. Naskytl se jí pohled na dokonalé dílo zkázy. Na podlaze pokryté zelenými soply byl rozházený Twister a sedačka pokrytá hlínou a tím vzácným australským zelím paní Klimešové. Lilith seděla na zemi jako nějaká modelka a tvářila se nezúčastněně. Anička se snažila uklidnit z hysterického záchvatu a Michaela držet slintající Helenu dál od koberce.

„Tak co?“ zeptala se Anička a hleděla na Katku jako na spasitele.

Katka jen vztekle mávla rukou: „Nebere. Bůhví, co spolu dělaj.“ Zamračila se a otočila pozornost zpět k Heleně: „Teď už bysme jí mohli dát mezi zuby tu knížku, ne?“

Anča hodila po Katce zoufalý pohled. Ta pohotově otevřela knihovnu Klimešových a vytáhla z ní značně obsáhlou knihu Harryho Pottera 7, se zvlněnými stránkami od toho, jak Míša plakala, když ji četla, a rvala ji Heleně mezi zuby.

„Musíš skousnout!“ radila tiše Míša. Nejspíš si nevšimla, jakou že knihu to Katka Heleně vrazila do úst.

„Není ta kniha na ni moc tlustá?“ prohodila mimoděk Lilith a zdálo se, že se dobře baví. Nikdo ji neposlouchal.

„Co prášky?“ Míša dostala skvělý nápad a rychle odběhla do kuchyně. „Co je na to nejlepší?“

Helena se zoufale svalila do klubíčka a chrčela o něco tišeji. Katka se k ní pohotově vrhla. „Bude to dobrý, Helčo!“ snažila se ji utišit.

„Není alergická na ty Štětkovce?“ zeptala se Anča.

„No jo!“ Káťa se snažila s Aniččinou pomocí vytáhnout Helenu na nohy. Jak nejrychleji to šlo, vystrkávaly dívku, které tekly sliny z úst, na balkon. O maličkou chvíli později tam za nimi přišla Míša s platíčky různých léků v náručí. S nechutí vytrhla Heleně knihu z pusy.

„Fuj! Moje nejoblíbenější!“ utírala desky Harryho Potttera 7 do kapesníku. „Tady máš něco na alergii, na kašel... a tak dál. Všechny, co jsem našla.“ Helena do sebe rychle naládovala všechny prášky, co jí Míša podala. Tedy nejprve třesoucíma se rukama vyloupla celé platíčko malých růžových perliček, které se jí zdály být nejhezčí. Poté vzala pár modrých kuliček, které vypadaly také obstojně. Míša zvedla oči od příbalového letáku.

„Eh... Heleno, to bylo na zácpu...“ špitla nervózně.

Helena začala rozhazovat rukama: „Co budu dělat?! Co budu dělat?“ kvičela.

„Eum...“ Míša se chytla za hlavu. Bylo toho na ní moc. „Musíš... musíš to zapít. Katko, dojdi pro čaj. Je udělanej!“

Katka se rychle vrátila do bytu, zatímco Michala odešla na toaletu. Káťa se zběsile rozhlížela po kuchyni. Po dlouhém pátrání zjistila, že něco jako čaj u Klimešových najde jen těžko. Zklamaně se vracela zpátky. „Proč by to měla zapíjet? Stejně to nepomůže,“ mumlala si pod vousy právě, když do něčeho narazila. ‚Hm! Mísa s čajem!‘ zaradovala se v duchu. „Heleme se, to bude určitě ono!“ Trochu se však zarazila, přemýšlejíc, proč dávají Klimešovi čaj do mísy, ale potom své myšlenky zahnala mávnutím ruky s tím, že třeba nemají konvici. Rychle popadla mísu a už si to kvačila na balkon, kde ji vrazila do rukou Heleně.

„Pij!“ přikázala. „Stejně ti to nepomůže. Akorát to na tebe přijde dřív,“ zamumlala a Helena na nic nečekala. Kátina slova nevnímala a lila do sebe hnědou kapalinu z objemné nádoby. Dopila. Odložila mísu na zem a utřela si hřbetem ruky ústa.

„Měla jsi pravdu, Katko! Už to na mě jde. Všude cítím výkaly,“ pronesla hrdě Helena.

Míša se vrátila ze záchodu. „Tak co, už to zapila?“ zeptala se starostlivě.

„Vypila to úplně celý,“ pravila Lilith hrdým tónem a v koutcích jí při tom cukalo. Míša se usmála. Doufala, že se Heleně udělá lépe. Potom ale pohlédla na zem a její úsměv se vytratil.

„Co se stalo, Miško?“ ptala se Anča, která si změny jejího výrazu všimla.

„N-nic,“ zakoktala Míša a mírně zrudla.

„Ale no tak,“ Káťa se k ní rozšafně naklonila, „povídej.“

„Ne,“ našpulila rty blondýnka.

„Dělej!“ trvala si na svém Katka. „Nebo roztrhám Harryho Pottera 7!“ Nasadila větší páku a už držela tlustou oslintanou knížku v rukou. „No tak! Čekám…“

„Tak jo...“ kapitulovala Míša ve strachu o svou nejoblíbenější knížku. „Totiž... to, co Helena vypila, nebyl čaj,“ přiznala.

„Cože?!“ vyhrkla Katka a všechny dívky na Míšu se zájmem pohlídly.

„A co to je?“ zeptala se nejistě Anička.

„Byla to dědečkova dubová lázeň na he-“

„He- co?“ naléhala Katka a Míša se zajíkla.

„Na hemeroidy... heh. Každý večer se v ní louhuje,“ dodala šeptem.

Helena zezelenala a okamžitě se naklonila přes zábradlí. Dívky zaslechly jen odporné zvuky nasvědčující zrzčině nevolnosti, které přehlušoval Kaččin hluboký smích a Lilithino hihňání.

Najednou se zpod domu ozval výkřik: „Co to po mně lijete?“

Holky pohlédly dolů z balkonu. Ve svitu pouličních lamp spatřily robustní ženu s vlasy slepenými zbytky zeleného slizu, slin a natrávených zbytků potravy, kterou toho dne Helena snědla. (A že jí nebylo málo!) Kateřina a Lilith ztichly, pohlédly na postiženou a v tu ránu celou ulici ozvučela nová salva jejich hurónského smíchu. Helena se začala potit víc než obvykle a celá se rozklepala. Lilith se pomalu zvedla na nohy a Míša rozzuřeně pravila: „Myslím, že bys měla jít domů, Heleno, jsi nemocná!“ Tohle byla poslední kapka. Paní, kterou pozvracela, byla správkyně družstva a dlouholetá kamarádka její matky.

Lilith si dala vlasy za uši a s úsměvem se zadívala do obývacího pokoje Klimešových, který vypadal jako po řádění tornáda. Potom se podívala Míše do očí a tiše pravila: „Ostatně... všechny bychom měly jít.“

Lucka seděla na pohovce v pokoji svého přítele, obklopena hromadou polštářků, v rukou hrnek teplého zeleného čaje, a se zamilovaným úsměvem sledovala svého drahouška, který právě zapojil kombo ke své elektrické kytaře. Připadala si jako ve snu. Právě se nacházela v ukázkovém doupěti mladého rockového rebela a on se jí právě chystal zahrát song, který pro ni složil. Kam se na tohle hrabalo sledování filmů s kamarádkami a poslouchání mlaskání mladší sestry krmící se popcornem nebo křupkami.

Lucka okouzleně sledovala, jak štíhlé prsty jejího přítele rozezvučují stylovou rudočernou kytaru.

Honza Čelič. Nejhezčí kluk z ročníku a jeden z favoritů z celé školy. A byl její! A nikdo o tom nevěděl. Katku zapřísáhla a uplatila velkou krabicí bonbonů, aby se neprokecla. Byl by to docela problém, kdyby se o tom někdo dozvěděl, protože Honzík chodil do stejné třídy jako dvojčata.

Lucka se zasnila a s přiblblým úsměvem ho pozorovala. Byl to opravdu krásnej kluk. Vysokej, štíhlej, docela namakanej, s tmavými vlasy, větším nosem a kouzelným klukovským úsměvem. Vystupoval a oblíkal se jako drsňáckej frajer. Jako Danny z Pomády, to byl jeho velký vzor.

Závodně tančil rokenrol a hrál na elektrickou kytaru. Po gymplu si přál jít na policejní akademii a stát se ochráncem zákona.

Prsty Honzovy pravé ruky hladily hrdlo kytary a levačka proháněla struny. Potom zahrál poslední tři dramatické akordy, mrkl na Lucku a vypnul kombo.

„Bravo!“ položila hrnek s čajem na stolek vedle pohovky a zatleskala mu.

S úsměvem odložil kytaru a přisedl si k ní. „Líbilo se ti to, princezno?“ zeptal se tichým, rozechvělým hlasem.

„Moc,“ uculila se na něj.

„To je dobře,“ usmál se, jednou rukou ji chytil kolem pasu a druhou jí odhrnul vlasy z tváře a něžně ji pohladil. Lucce přeběhl mráz po zádech a srdce se jí hlasitě rozbušilo.

Honzův obličej k ní byl blíž a blíž. Cítila na tváři jeho horký dech a potom ji políbil. Nejdřív jemně. A když zjistil, že se nebrání, začal být vášnivější. Bez dechu mu polibek opětovala a potom ho jemně kousla do rtu.

Jediným pohybem ruky zapnul věž a z té se ozvala skladba skupiny Blue Oyster Cult Don’t fear the reaper.

Lucka se na něj zasněně usmála. Přitiskl ji k sobě a znovu políbil. Jeho pravá ruka jí vklouzla pod tričko a začala ji jemně hladit po zádech.

Opatrně se ji snažila zpod trička vyndat. Začal jí jemně přebíhat prsty po šíji a potom ji tam i políbil. Tiše vydechla a on se jen usmál a vzápětí ji svalil na záda na pohovku.

Zarazila se. Co to dělal?

„Honzíku…“ vydechla.

„Hm?“ zamručel požitkářsky a jemně ji hladil na krku, jako by byla jeho kytarou.

„Co to děláš?“ vydechla.

„Vždyť se ti to líbí,“ mumlal a sjel rukou až k jejímu břichu a chtěl pokračovat níž.

„Honzo!“ Chytla ho za dlaň a snažila se ji od sebe odtáhnout.

„Co,“ mumlal, zatímco ji líbal na krku.

„Já… se trochu bojím,“ zašeptala.

„Copak jsi ještě panna?“ zeptal se tónem, který měl odlehčit situaci.

Lucka překvapeně zamrkala: „Jo! Představ si, že jo!“ vyhrkla rozhořčeně.

Honza se jen usmál: „Ale mně to nevadí, princezničko…“

„Ale mně jo!“ odstrčila ho od sebe, na pohovce se posadila a upravila si tričko. Zatvářil se ukřivděně a založil si ruce na prsou.

„Honzo,“ vztáhla po něm ruku, „já… je to na mne moc rychlé,“ sklopila oči, „vždyť jsme spolu měli třetí rande…  To první, jak jsme se brodili stokami, abychom utekli tomu vzteklému chlápkovi, kterého jsme vyprankovali, se jako rande moc počítat nedá. A druhé, kde jsme se na zážitkáči plížili ruku v ruce lesem, spadli do rokle a dostali otravu z jedu z kopřiv a pak zahučeli po pás do bahna vypuštěné přehrady… peklo! V tom bahně mi zahučely nové boty!“

„No jo,“ usmál se na ni, ale viděla na něm, jak je zaskočený a zklamaný, „tak já… zpomalím…“

„Děkuju,“ pousmála se, naklonila se k němu a políbila ho na čelo, „už musím jít. Ale… bylo to vážně pěkné!“

„Doprovodím tě!“ zvedl se na nohy.

„Ne, nemusíš, není tak pozdě a navíc… víš, na čem jsme se domlouvali. Nebylo by dobré, aby o nás někdo ze školy věděl…“ uculila se a sebrala ze země svůj batoh.

„No jo,“ povzdychl si, „tak zítra.“

„Zítra!“

Naklonil se k ní, aby ji ještě jednou políbil na rty, ale nastavila mu tvář. Byla z něj teď nějak víc nervózní než před tím. Měla z toho divný pocit, že ho zklamala, ale nechtěla… nechtěla to tak rychle. Vážně ne!

Co nejrychleji to šlo, vyšla z jeho domu a rozběhla se podvečerní ulicí domů. Vlahý podzimní vzduch se jí proháněl ve vlasech a ochlazoval rozpálené tváře. Mihotavé světlo z pouličních lamp házelo do temnících se ulic strašidelné stíny a nikde nikdo nebyl. Běžela podvečerními ulicemi sama a byla trochu nervózní. Zapla si mobil a ve chvíli, kdy zadala kód SIMkarty, se ozvalo zapípání SMS zprávy.

„Máte novou zprávu ve své hlasové schránce,“ přečetla a semkla rty. Ta byla určitě od Katky. Nebude jí volat ani psát. Vždyť už je kousek od baráku.

Vyšátrala z batohu klíče a odemkla vchodové dveře. Měla z dnešního večera docela divný pocit. Zvláštně ji mrazilo v zádech. A znervózňovalo ji to, že nikde nikdo nebyl. Ani jeden osamělý pejskař.

Docela se jí ulevilo, když přišla do bytu, kde měla v kuchyni přichystaný čaj a večeři. Palačinky s banánem, šlehačkou a Nutellou, posypané duhovými hvězdičkami. Usmála se. Katka se asi nudila. Nebo měla chuťky, jak tomu s oblibou říkala. „Díky, Káťo!“ zavolala do bytu.

„Nemáš zač,“ ozval se Katčin hlas z obývacího pokoje.

Lucka vzala do rukou hrnek černého čaje. Říkala si, že tu šílenou kalorickou bombu si dá až ráno k snídani. „Tak co jste podnikaly?“ zeptala se v obývacím pokoji sestry, která právě zapínala televizi.

Katka jen mávla rukou: „Ani se neptej, Helena se začala dusit!“

„Z čeho, sim tě?“ Lucie se uvelebila na sedačce a usrkla ze svého hrnku silného černého čaje.

„Jen tak... Asi... astma? Nikdy nám neřekla, že je alergická. Hrály jsme Twistera a pak-“

„Hlásíme jednu velice závažnou zprávu,“ ozval se znepokojivý hlas televizního moderátora a Lucka sebou zděšeně trhla, že se málem polila čajem, a zakryla si rukama uši.

„Jau! Teda, Káťo, povím ti, ten, kdo se díval na telku před náma, byl hluchej!“ Hrábla po ovladači a zvuk ztlumila.

„A co?“ Katka lehýnce zrudla. Televizi nastavila takhle nahlas ona, aby přehlušila své… trochu explozivní pokusy, které prováděla předchozí den.

„Počkej. Hele, čum se, to je hnus!“ Lucčino dvojče ukázalo na obrazovku. „Pusť to o něco víc!“

„... Tyhle vraždy mají nejspíš souvislost s černou magií. Pravděpodobně je mají na svědomí zakázaná radikální okultní hnutí. Podivné symboly na obětech vyvolávají vzpomínky na podobné hrůzné události, k nimž došlo v osmdesátých letech v USA. I přes to, že se naše vláda snaží potlačovat všechna radikální a ilegální hnutí a kulty, ty ve své činnosti pravděpodobně pokračují nadále. V jednom masovém hrobě bylo nalezeno osmdesát tři obětí. Kolují dohady o tom, že někteří členové temných spolků své oběti i pojídají. Policie o detailech případu mlčí, nicméně široká veřejnost by se měla mít na pozoru.“

„Fuj!“ ošila se dvojčata.

„A teď už... k záplavám z letošního léta.“

Katka se protáhla a vypnula televizi: „Co budem teď dělat?“ zeptala se svého dvojčete.

„No, zejtra píšem z dějáku,“ zamračila se Lucka, ale neměla ani sebemenší chuť se učit.

„Se chceš šrotit? Blázníš?“ Katka na ni vytřeštila oči a potom si skousla špičku ukazováku, jak přemýšlela. „Docela by mě zajímalo, jesi jsou kulty černý magie i tady u nás. A jesi přijímají-“

Lucka si zaťukala na čelo: „Tak to je asi jasné, ne? Bábi říkala-“

„Bábi! Bábi! Jasně, bábi!“ Katka se hluboce zasmála. „Bábi se vyzná… Ale když začnem mluvit o něčem magickém, nechce o tom ani slyšet! Pudem se za ní kouknout do krámku, co ty na to? Jsem sice už líná někam chodit, ale tohle je kousek odtud.“

„Ale tu písemku bychom neměly podcenit,“ namítala Lucie. ‚Musím dneska aspoň stihnout nějakej tahák…‘

„Teda, sestro, neříkej, že se z tebe stává šprtka jako Anča?“ zasmála se Katka, vstala z křesla a hodila po dvojčeti její džínovou bundu.

„Takže fakt jdem za bábi?“ Lucka na Katku podezřívavě pohlédla. Když se Katka zvedala z teplého gauče ve večerních hodinách, měla vždy nějaký plán.

„Ne asi. Co jinýho bysme dělaly? Šly bysme za Joem Trunim?“ Katka nakoukla do kuchyně a vzala si na cestu do ruky jednu z výtečných palačinek, které přichystala.

Lucka pokrčila rameny: „Třeba by nás podpořil v naší osamělosti…“ Protáhla se a zamkla za nimi dveře bytu. ‚Tak tedy za bábi… Káťo, copak máš asi v hlavě? Co chystáš, sestřičko?‘

Kapitola 3: Plán Satelit

„Mami, jsi doma?“ Helena otevřela domovní dveře a trochu se chvěla, když vstoupila do předsíně provoněné skořicí. Maminka nejspíš pekla jablečný závin!

„Copak je, Helenko?“ její matka, žena v domácnosti, zrzavá plnější paní, jí vyšla vstříc. „Jsi celá bledá,“ zatvářila se vyděšeně.

Dívka se rozklepala a zorničky se jí roztáhly strachy. Vlastně už jí bylo celkem dobře, ale když se maminka starala, proč toho nevyužít? Zítra psali ve škole těžkou písemku z dějepisu a Heleně se nechtělo učit. Když bude vypadat hodně nemocně, maminka ji nechá doma. Záludná písemka se jí vyhne a ona si pak sežene od spolužaček otázky a naučí se jen ty. A bude za hvězdu! „Byly jsme u Klimešový,“ začala horlivě vyprávět, „z ničeho nic jsem dostala záchvat. Za to může určitě ta Lilith, nesnáší mě...“

„Ale... Helenko! To je hloupost, aby ti člověk způsobil záchvat. Nemá třeba kočku?“ Maminka ji chytila kolem ramen a pohladila po vlasech.

„To byla ona! Já to viděla, vím to!“ funěla zrzka a začala brunátnět.

Maminka sáhla Heleně na čelo: „Ale to nic, holčičko moje, máš horečku! Helenko, vždyť ty blouzníš.“ Svlékla jí bundu a začala rozvazovat boty: „Zaplav do postele. Donesu ti čaj.“

„Nemocňačka! Nemocňačka!“ poškleboval se ode dveří svého pokoje mladší bratr, střapatý zrzek, s kuličkovkou v ruce.

„Pavlíku! Nech Helenku!“ okřikla ho matka.

„Aby nám neumřela!“ Pavlík vyplázl na matku a sestru jazyk a ztratil se do své ložnice. Paní Šilhanová odvedla Helenku do postele a na noční stolek jí postavila hrneček čaje s medem a citronem. „Všechno bude dobré, Helenko,“ přikryla svou bledou dcerku peřinou a políbila ji na čelo, „vypij to, zítra ti bude líp.“

„Já chci kluka,“ sykla dívka a po čele jí stékala krůpěj potu.

Její maminka si tiše povzdychla: „Spi už...“

„Chci kluka.“

„Spi...“

„Po skončení výprav na Blízký východ byla ve třináctém a čtrnáctém století-“

CRRR!

„Anno! Zvoní telefon!“

„Tak ho vezmi, mami! A řekni, že nejsem doma,“ zavolala přes zavřené dveře svého malého pokoje.  „-se podnikala křižácká tažení do Pobaltí, kde…“

Dveře jejího pokoje se otevřely a v nich stanula její matka se sluchátkem domácího telefonu v ruce. Nesouhlasila s tím, aby její dcerka měla mobil, a proto jejich rodina stále používala pevnou linku. Paní Jelínková chtěla mít kontrolu nad tím, co její dcera dělá a s kým se baví.

„Pro tebe,“ podala sluchátko Anně.

„No, bezva,“ dívka vztekle sklapla učebnici, „Prosim?!“

„Ahoj, Ančo!“ ozval se ze sluchátka Michalin hlas.

„Nazdar, Míšo!“ zamručela Anička otráveně a Míša ji z druhé strany linky zahrnovala smrští slov: „Představ si, byla jsem venku s Buccim, po tom, co ste odešly, představ si, dal mi pusu! Ale nejen takovou obyčejnou!“

Anča padla na postel a dívala se do stropu, který byl jako jediná stěna v jejím pokoji bílý. Ostatní byly světle modré, polepené plakáty herců, z různých filmů – vesměs kladných hrdinů.

„… myslela jsem, že pan suchar...“

„Hm, hm, hm...“ mručela do sluchátka Anička.

„Hej! Co je, Anno? Proč říkáš hm? Čekala bych jinou reakci. Bucci byl  vždycky nedobytná pevnost.“

„Míšo,“ zavrčela Anička, „vždycky, a nejen, když telefonuješ, mluvíš jen o něm. Zejtra píšem z dějáku...“

„No a? Vadí ti to?“

„Ne, vůbec, povídej dál!“ vyštěkla Anička do telefonu s hlasem přetékajícím sarkasmem. Potom položila sluchátko na postel a opět zabořila noc do učebnice dějepisu a snažila se přes Míšino otravné štěbetání soustředit na to, co četla.

‚Dneska to bude dlouhá noc…‘

Katka s Luckou rozrazily furiantsky dveře obchodu Ilianor Liedlové.

„Přepadení!“ houkla Lucka.

„Navalte prachy a všechny koláčky, co máte!“ zašklebila se Katka, ale jejich babička na to nic. Vlastně… nebyla v prodejně! „Čus, babi!“ zahalekaly hlasitěji a rozhlížely se kolem.

Čarodějný obchůdek Ilianor Liedlové je vždycky nesmírně fascinoval. Bylo v něm tolik roztomilých věcí. U některých z nich ani netušily, k čemu slouží, ale o to víc pracovala jejich fantasie.

V proutěných košíkách na prodejním pultu se blýskaly malé polodrahokamy, na háčcích visely amulety, ve stojanech potpouri, františky a vonné tyčinky, v regálech a za pultem byly podivné předměty, svíčky, váhy a malé lebky (dvojčata doufala, že jsou umělé, ale vždy si přály, aby nebyly – s oblibou strašily Míšu, že se jedná o lebky skřítků z Harryho Pottera).

Celý obchod voněl levandulí a dýmem z vonných tyčinek.

„Á! Ahoj, děvenky moje,“ stará paní Liedlová vyšla zpoza nachového závěsu za pultíkem, v rukou pytlíčky se sušenými bylinkami. I přes svůj úctyhodný věk, o kterém nikdy nemluvila, ale dvojčata se dohadovala, že je jí určitě přes sto let, to byla krásná žena. Dlouhé stříbrné vlasy jí sahaly po pás a její zelené oči působily dobrácky. Byla oděna v rudých šatech, se kterými kontrastovaly náramky a náušnice z topazů a zelený amulet ve tvaru slzy, který jí visel na krku.

Ilianor byla matka jejich maminky, Julie Liedlové, která jim zemřela při autonehodě, když měly devět roků. Bydlely jen s ní, protože otec, Richard Liedl, byl věčně na nějakých služebních cestách a pracovních zájezdech, takže se domů vracel málokdy. Jednou ho neviděly skoro půl roku, a pak u nich zůstal jen na Vánoce. Avšak často jim psal a posílal dárky a peníze.

Jejich babička se na ně usmála: „Pomůžete mi udělat novou výlohu? Dostala jsem nějakou mramorovou spiritistickou tabulku... Třeba přiláká nové zákazníky.“ Tajemně na ně zamrkala.

„Jasně, ale...“ Katka užuž otevírala pusu v touze zeptat se babičky na ty děsivé rituální vraždy, o kterých mluvili ve zprávách.

„Teď to nech!“ sykla na ni Lucka. „Kde je ta tabulka, babi?“

„Vzadu,“ ukázala babička na nachový závěs.

„Fajn!“ Lucka a Katka vklouzly do zadní místnosti. „A klidně si nabídněte ty sušenky, co jsou na talířku. Nový recept. Zkoušela jsem upéct něco na inspiraci a zvýšení duševní činnosti.“ Vykoukla babička zpoza závěsu.

Katka pozvedla obočí: „Marihuanové koláčky, babi?“

Ilianor se zvonivě rozesmála: „Ale kdeže! Tyhle jsou neškodné, i když jich spořádáš hromadu,“ mrkla na ni.

„Tak jo…“ Katka uchopila mezi prsty jednu velkou sušenku a zkoumavě si ji prohlížela. Vypadala jako obyčejná čokoládová domácí sušenka. Nic zvláštního na ní neshledávala. Přičichla a usmála se. Potom si drobně ukousla a její úsměv se rozšířil. Vzápětí si strčila sušenku do úst napříč a s plnou pusou huhlala k babičce, jak je skvělá a že jich musí upéct víc.

„Jsem ráda, že ti chutná,“ usmála se na ni Ilianor, a potom se vrátila do prodejny, kde právě zazvonil zvonek ode dveří signalizující příchod nějakého zákazníka.

Dívky v zadní části prodejny osaměly. Katka se okamžitě vrhla na sušenky a Lucka se rozhlížela kolem. Místnůstka byla plná polic ze santalového dřeva, na kterých ležely stejně jako v obchodě pečlivě narovnané bylinky a různé magické předměty.

Katka vytáhla ulepenýma rukama vítězoslavně z velké krabice těžkou růžovou mramorovou desku s černými čísly a písmeny.

„Ta je hustá,“ pravila s obdivem, pusu plnou sušenek.

Najednou se znovu ozval zvonek u dveří prodejny.

„Brý den!“

Dovnitř vstoupili dva chlapci. Katka málem upustila těžkou mramorovou desku, kterou držela v rukou, protože ten hlas jí byl povědomý. Lucka opatrně vykoukla zpoza závěsu. „Tyvole, to je Honnnn-“ její slova zanikla v ulepené ruce její sestry.

„Pst!“ huhlala Katka tiše. „Budeme pozorovat. Schválně, co má ten tvůj Honzík za lubem.“

„Je tam s Oldou!“ sykla Lucka neslyšně.

„O to líp!“ Katka se zaculila a nastražila uši.

„Tak teda... my bysme chtěli... tady pro Oldu...“

„Ehm… Pro mě...“

„No... ten... lektvar...“ koktali chlapci o překot. Katka chtěla něco vtipného říct, ale Lucka ji zarazila s prstem na rtech.

„Ano, ano, mladí pánové, mám to tady... lektvar, aby se do vás zamilovala dívka, na kterou si myslíte,“ babička dvojčat si důrazně odkašlala, protože zpoza závěsu se začaly ozývat podivné zvuky dušení – Katce právě zaskočila sušenka. „Ano, už je zcela hotov.“

Kdyby měla Katka s Luckou odvahu vystrčit hlavu, spatřily by, jak se oba kluci červenají.

„Co jsme dlužni?“ zamumlal Honza.

„Nic,“ řekla s klidem stará paní Liedlová a amulet na krku ve taru zelené slzy se mírně pohupoval, jak se smála. „Jsem tu od toho, abych pomáhala ztraceným duším, jako jste vy.“

„Tak děkujem!“

„Já děkuju,“ mrkla na ně.

„Na shledanou.“

„Na shledanou, hoši!“ Ilianor se stále jen usmívala a dívala se za odcházejícími mladíky.

Jakmile se za nimi zavřely dveře, Lucka s Katkou vylezly zpoza závěsu.

„Nápadníci?“ mrkla na ně babička s šibalským úsměvem.

„Hm...“ protáhla Lucka pochmurně. Nechtěla se o těch dvou bavit. Olda Katce nadbíhal, i když se nezdálo, že by o něj měla sebemenší zájem, a Honza? Honza byl Honza!

Katce najednou zazářily oči náhlým přívalem inspirace. Babiččiny koláčky nejspíš opravdu fungovaly. To, co jí napadlo, bude naprostá pecka!

„No, babi, tak my už půjdem. Právě jsem si vzpomněla, že píšem z dějepisu,“ Katka hodila významný pohled na Lucku, „tak se měj.“

„Jo, a přijď brzy!“ zahlaholila Lucka a obě dívky rychle vyběhly pryč z obchodu.

„Co to tam chtěli?“ zeptala se starší Liedlová, když byly z babiččina doslechu.

Katka se podrbala na hlavě: „Ten Honza... že by měl nějakou jinou?“

„Kretén!“ zařvala Lucka z plna hrdla a sevřela ruce v pěst.

„Já to chápu,“ Katka soucitně poklepala své dvojče po rameni.

„Co si o sobě myslí, hajzl?!“ dál se nepříčetně vztekala Lucie.

„Já to chápu, fakt. Musíš se s tím smířit. Má jinou. Kluci jsou takoví přelétavci...“ shrnula Honzovo zvláštní chování Katka a svými slovy si vysloužila pouze Lucčin tázavý pohled.

„Co tím myslíš? Hovno jinou! Ten úchyl nechutnej!“ durdila se starší sestra.

„Proč?“ Katka naprosto nechápala.

Lucka jen mávla rukou: „Nech to být. S tebou nemá cenu se o ničem bavit... Spíš mi řekni, proč ti v obchodě tak svítily oči…“

„No, ten PLÁN!“ Katka se rozzářila a Lucka na ni jen nechápavě koukala.

„Satelit! Musíme to provést dnes!“ Katka se rozjařila a Lucka začala v duchu bilancovat, jestli v noci stihne napsat taháky – tedy provést plán B – kdyby plán A – Satelit – nevyšel. Výsledkem její bilance byla vidina probdělé noci. „No, super…“ zamumlala, ale její dvojče její povzdych pochopilo jako kladnou reakci, a úplně se tetelilo vzrušením provést Plán Satelit.

Sestry se bok po boku ubíraly temnou ulicí, Káťa vesele kopala do kamínků a spadaných šišek a obě dvě mlčely.

„Byl hrozně dotěrnej, víš?“ začala po chvíli Lucka.

„Takže jste se pohádali?“ Katka se na ni zkoumavě podívala a Lucka jen zastrčila ruce do kapes: „Hm…“ Nemohla přece s Káťou rozebírat, co se u Honzy stalo.

„Dívá se někdo?“ zeptala se mladší Liedlová a jako obezřetný zločinec se rozhlížela kolem sebe.

„Ne,“ odtušila Lucka a bystrým zrakem monitorovala okolí.

Katka se po špičkách vplížila do temného houští, měla smysl pro drama a milovala to!

Křoví se třáslo. Lucka, stojící na kraji cesty, slyšela z onoho místa záhadné vrčení a pískání. Pak… PRÁSK!

„Au!“ ozvalo se Katčino vykviknutí. „Ajtakrajta!“ A pak nastalo ticho. Dlouhé a nepříjemné ticho. Lucka chvilku přemýšlela, jestli se nemá vydat do houští, aby zjistila, že je její sestřička v pořádku, ale ta se ozvala rychleji, než starší Liedlová vykročila.

„Nikdo nejde?“ ozval se ze křoví Katčin hlas.

„Ne,“ sykla znovu Lucka a pro jistotu se rozhlédla kolem. Vzduch byl opravdu čistý.

Lucie Liedlová hypnotizovala křoví, ve kterém Katka před chvilkou zmizela, a byla zvědavá, s čím její mladší zlojče přijde tentokrát. Vzápětí jí poklesla čelist - Kateřina se totiž vynořila z křoví téměř celá zakrytá obrovským bílým kotoučem.

Lucie zavřela oči a musela skousnout spodní ret, aby se nezačala nahlas smát: ‚Ty babiččiny koláčky asi opravdu inspirují. Nebo vyvolávají šílenství!‘ pomyslela si s úšklebkem. Netušila, kde Katka tak ohromný kotouč vzala, ale ani se nechtěla ptát.

„Dobrý?“ zašeptala směrem ke Kátě-Satelitu.

„Bomba!“ zazubila se.

„Oukej, tak jdem,“ zavelela Lucka a obě dvě vyrazily vstříc cíli své cesty. Kradly se temnou ulicí jako líté šelmy (tedy šelma a satelit). Nikdo je nesměl vidět. Nikdo. Neměly zrovna nejčistší úmysly, ale to se od nich dalo čekat...

Tyčil se nad ní a zkoumal ji ledovým pohledem tmavě modrých očí, jako by odhadoval její cenu. Byl nádherný. Vysoký a štíhlý. Na jeho pevném těle se i přes oblečení jasně rýsovaly svaly. Náhle se jí jeho hebké ruce dotkly a úzké rty se napjaly vzrušením.

Tiše vyjekla.

Pevně ji chytil pod krkem a jí se začalo zatmívat před očima.

„Prosím, nechte mě,“ vzlykala a náhle měla mokré kalhoty i nohy. Zastyděla se. Muž se jen nepěkně usmál a najednou se zdálo, že se mění… Jeho kůže se začala trhat a maso odlupovat. Po chvilce z něj zbyla z něj jen kostra, houpající se v rezavé vrzající kleci na větvi oschlého dubu. Vůbec netušila, jak se do té klece dostali… A nechtěla se na něho koukat, ale najednou nemohla zavřít oči. Musela – musela se dívat.

A byl to chmurný pohled. Děsil ji. Hrůznou atmosféru místa dokreslovaly kouřící trosky vesnice, které se nacházely všude kolem.

Z páchnoucích ostatků muže visela střeva a na tenké vysušené cévě se houpaly ledviny. Jeho srdce naposledy udeřilo.

Ve stínu pod stromy se mihly dvě postavy, ale ty nebyla vyděšená dívka schopna vnímat.

„Dělej. Tak pojď už!“ ozval se nervózně ostrý dívčí hlas.

„No jo, no jo...“ odpověděl mu druhý, podobný, trošku víc zadýchaný a obě dvě ty pitoreskní postavičky pokračovaly ve svém nočním pochodu. Táhly za sebou něco velkého, těžkého... něco...

Náhle jedna z postav zmizela ve vykotlanině v kmenu dvousetletého dubu. Druhá postava zdvihla onu neznámou těžkou věc nad hlavu.

Vše zahalilo oslňující zelené světlo, z jehož záře pomaličku vystoupil temný stín.

Dívka zděšeně vyjekla. Muž s tmavě modrýma očima, který už nebyl tou odpornou bezmasou kostrou, která ji držela pod krkem v rezavé kleci, se nepěkně usmál. Nyní stál venku, mimo mříže. Dívenka nechápala, jak se tam dostal, ani co se stalo.

„Příště tě dostanu,“ sykl a jeho černé vlasy se začaly prodlužovat a jako odporné temné šlahouny se omotaly slečně kolem krku. Začaly ji dusit. Zalita chladným potem lapala po dechu. Srdce jí bilo jako o závod. Osoba před ní se rozchechtala. Bolest ji donutila zavřít oči. Tentokrát už to šlo.

Řeřavý smích černovlasého muže se změnil ve smích dívčí.

‚Copak tam ten muž není?‘ pomyslela si zmateně, otevřela oči a uviděla… ‚Stěnu? Cože? A kde je ta klec?‘

Helena se posadila na své posteli a až teď jí došlo, že je ve svém pokoji a hledí na obří plakát Standy Dolínka. Pořád ještě kašlala. ‚Zatracené astma!‘ Kapesníkem plným suchých z nosu si otřela zpocené čelo.

„Vypadalo to tak opravdově...“ pomyslela si, ale záhy si uvědomila, že mluví nahlas. „Byl to opravdu jen sen?“ Seskočila z podivně vlhké postele a nazula si růžové papuče s králíčky. Neobtěžovala se s rozsvěcením, jen tiše po paměti odkráčela do kuchyně. Otevřela skříňku a vzala si z ní pečlivě vyleštěnou sklenici, kterou položila na kuchyňskou linku. Z lednice vytáhla konvici vychlazeného mléka a nalila si. Bílá tekutina dívku zchladila a zmírnila bolest podrážděného krku. S úlevou odložila sklenici do dřezu a spokojeně, s bílým knírkem pod nosem, odcházela do svého pokoje. Vůbec jí nevadilo, že má celé pyžamové kalhoty mokré.

„Trochu doleva... Nechytám signál!“ Lucka hleděla do LCD displeje hacknutého záškodnického tabletu, jehož software si dvojčata sama vybrala a upravila jen pro zlolajné a nezákonné potřeby svého podnikání.

Velký bílý satelit na nožičkách se těžkopádně odsunul nalevo od telefonní budky. „Dobrý?“

„Mírně vpravo! Stíháš?“ mumlala Lucka, něco naklikala v tabletu a pak se zaradovala. „Mám to!“

Postava ukrytá za velkým satelitem zavrávorala. „Supr,“ zahuhlala Katka a měla co dělat, aby udržela rovnováhu na vratkém terénu.

„Stůj!“ ozval se z budky Lucčin hlas. „Teď nás nevyčmuchaj, ani kdyby chtěli.“

„Fajn. Tak dělej, jinak to pustim,“ řekla naléhavě Kateřina, „tak už volej!“

Helena odložila své růžové papuče a přikryla se těžkou vlhkou péřovou dekou. Víčka jí poklesla únavou téměř okamžitě. A ona se objevila tam, kde před pár minutami skončila.

Pochmurná rezavá klec na starém stromě byla prázdná. Kouř z trosek doutnající vsi halil starou vykotlaninu dubu a z blízké telefonní budky se ozval zvláštně zkreslený hlas: „Haló, je tam policie?“

Kapitola 4: Test z dějepisu

16. října 2012, úterý, Praha - Jižní Město

„Hej, holky!“ Katka s Luckou, které se právě šinuly směrem ke škole, se otočily. Za nimi běžel udýchaný Honza. „Ahoj,“ zdravil je s úsměvem.

„Nazdar!“ Lucka se zamračila. Pořád nemohla pochopit, co se stalo včera u babičky v krámku, a už vůbec mu to nemohla odpustit.

„Mám tady navíc housku se salámem, chceš, Luci?“ zeptal se s úsměvem Honza, tvářící se, jako by se nic nestalo. Ani včera mezi nimi, ani potom v krámku.

Změřila si ho znechuceným pohledem. Vážně ji chtěl oblbnout lektvarem lásky jen, aby ji dostal do postele?!

„Jsem vegetarián!“ odtušila zprudka.

„Hehe! Já bych si dala!“ zahlaholila Katka a natáhla k Honzovi nastavenou dlaň.

Jan Čelič se zakoktal: „Ne... totiž... já... najednou jsem dostal hlad.“ Za žádnou cenu nemohl dát housku nikomu jinému než své Lucince.

„Aha...“ Sestry si vyměnily pohoršené pohledy. Teď už i Katce doteklo, o co tady šlo.

„Vidíš?!“ sykla skrz zuby Lucie na své dvojče.

„Jsi geniální! A jako vždy máš ve všem pravdu!“ Kateřina se jen zachechtala.

Honza si nacpal celou housku do pusy, což naprosto zkazilo jeho pověst školního krasavce a drsňáka. Káťa hodila na Lucku další významný pohled: „Narcis!“ zamumlala a Lucka vyprskla smíchy.

„Cjé?“ zamumlal dotčeně Honza, snažící se i přes plnou pusu tvářit důstojně, a přitom mu vypadl kus salámu z úst.

„Hej, vy tři socky!“ To na ně od silnice zavolala Míša: „V mym baráku je od vás takovej neskutečnej bordel!“

Honza se snažil zamumlat, že on u ní vůbec nebyl, ale málem se při svém pokusu očistit se od křivého nařčení, udusil houskou, tak raději zmlkl.

„Cože?! Na mě nekoukej! Já odešla... ehm… dřív!“ pravila na oko dotčeně a důležitě Lucka.

„Co děda? Nezlobil se, že mu Helenka vypotřebovala lázeň z dubové kůry?“ protáhla poťouchle Katka. Michala na ni jen pohoršeně hleděla, ale pak se usmála.

Honza se na všechny díval jako na blázny a dál zarputile bojoval s kusem pečiva ve svých ústech.

„Co mlaskáš?“ zeptala se ho drze Míša a sjela ho znechuceným pohledem. „Nikdy jsem tě neviděla takhle žrát!“

Jen něco zahuhlal a potom se zakuckal. Kateřina ho duchapřítomně praštila do zad se slovy: „No, jen si dej, Honzíčku, jen si dej, seš hubenej! Ty to potřebuješ...“ ‚Když se vykrmíš, ségře se přestaneš líbit!‘

Jeník zavrávoral a jeho stylové sluneční brýle spadly na zem. Nepěkně se na Kateřinu zamračil a důstojně dožvýkal poslední kousek své (teda Lucčiny) housky.

„Hej!“ ozvalo se za nimi. Otočili se. Z dálky k nim přibíhala rozcuchaná Anna. „Představte si, včera jsem se učila dějepis do jedenácti a dneska si nic nepamatuju. Musela jsem myslet na Helču. Schválně, jestli přijde do školy. Myslím...“

„Katko, Lucko, Míšo-“ Z boční ulice se k nim valil buldozer zvaný Šárka. Jakmile spatřila Honzu, školního krasavce, do kterého byla už od prváku zamilovaná, zrudla. „No, víte, teď jsem si nasadila nový druh nízkotučné diety,“ chlubila se, „jím jen tmavé pečivo se sardátovou pěnou.“

Dvojčata Liedlova pozvedla udiveně obočí a Honza s vyděšeným výrazem nenápadně ustupoval vzad.

„No tak, holky... my máme… teda... teda... tak čau,“ rozloučil se a, co nejrychleji to šlo, zmizel. Šárka opět zrudla. „Co mu je?“ zeptala se zvědavě, otevřela tašku a vytáhla z ní obrovskou bagetu, ze které vytékala majonéza a lezl salám, který se třepotal pod nánosem jakéhosi rosolu. Šárka se do toho HNUSU s neskrývanou chutí labužnicky zakousla. Z její megasvačiny vyteklo cosi, co připomínalo hořčici zkříženou s kečupem a růžovým dresinkem. (Lucka tipovala, že je to jahodový džem, ale raději se nepídila po skutečném složení tekutého blafu.) Kateřina se odvrátila od Šárky a upřeně se dívala nahoru do oken nejbližšího panelového domu. Jak měla jídlo ráda, tohle v ní vyvolávalo vlnu nevole a nechuti.

„Ahoj, holky,“ pozdravila tiše Lilith, která se z ničeho nic vynořila z jednoho vchodu školy, „ježiš, co to je?“ zachraptěla vyděšeně se znechuceným pohledem upřeným na Šárku a bagetu.

„To je moc dobrý,“ zahuhlala Šárka s plnou pusou, „chceš?“

„Víš, Šárka drží nízkotučnou dietu,“ naklonila se k Lilith spiklenecky Katka.

„Aha, to chápu,“ pronesla černovláska na oko vážně, ale vůbec nerozuměla, co jí tím chce Liedlová říct. Tohle na nízkotučnou dietu nevypadalo.

Bylo docela chladno. Po říjnové obloze se míhaly šedavé mraky, které krásně ladily s šedí panelových domů a kontrastovaly s rudožlutohnědými korunami stromů, ze kterých padalo první listí. Podzimní vítr cuchal dívkám vlasy a vlál jim je do tváře.

„Bum - cink - beng - prásk - cililink!“ pronesla najednou Lucka a pleskla se pravou dlaní o levou.

„Co je?“ Její dvojče na ni nechápavě zíralo.

„Škola!“ Katčina sestra si rozepla vestu a zastrčila ruce do kapes svých džínsů. „Máš klíče, Káčo?“

„Dá rozum!“ zacinkala Kateřina těžkým svazkem pověšeným na řetězu. Od čeho všeho měla Katka klíče a kde je sehnala, bylo občas záhadou i pro její zlojče Lucku.

Šest dívek vešlo společně do oranžově natřené školní budovy. Katka s Luckou zamířily k nejvýstředněji zdobené skříňce, polepené kytkami, znakem radioaktivity, biohazardu a fotkami oblíbených filmových hrdinů (v Lucky případě Alana Rickmana v roli Severuse Snapea a v Katčině velkou rozzářenou hlavu Eddie Murphyho), kvůli kterým se často hádaly.

Na vnitřních dveřích dřevotřískové skříňky měly sestry obří plán školy vlastní výroby i s tajnými východy a detailním popisem kabinetů.

„Fuj!“ Lucka si zakryla nos před náhlým útokem odporného pachu z bot, linoucího se ze skříňky.

„Ten jahodovej stromeček, co jsme měly v září, byl horší?“ zamumlala Katka.

„No, to máš recht!“ Lucka nahlédla do jejich vymazlené úschovny věcí a seznala, že ségra by si mohla líp uklidit.

„Kateřino!“ vykřikla náhle. „Tvoje středeční svačina!“

„Co?!“ Katka se rozjařila při pomyšlení na jídlo a Lucie vzala znechuceně mezi prsty igelitový pytlík, ležící na spodní poličce skříňky, v němž byl chleba značně prokvetlý zelenou plísní, a vtiskla jej sestře do rukou: „A prosím tě, nejez to!“

Katka se zatvářila ukřivděně a pak začala se zasněným úsměvem filosofovat: „No co? Kdo by nezapomněl na svačinu z domova, když u Květuše prodávaly bagety se slevou? No, a když jsem si takové tři koupila, hned jsem zapomněla na sváču od bábinky. Ale musíš uznat, že to vypadá zajímavěji s těma zelenýma kolečkama...“ uchechtla se rozpačitě Katka, ale Lucka jen protočila oči.

„Tak tady nestůj a běž to vyhodit, ne?“ promluvila po chvíli ticha, v němž se Katka kochala se svou ex-svačinou, a zdálo se, že se s ní brzy začne mazlit, nebo ji spořádá.

„Jo, jo, jasně, už běžim...“ Katka zanechala zasněného pohledu, který věnovala svačině, jež se rozkládala pod náporem zelené chlupaté plísně, a šla k odpadkovému koši stojícímu na konci haly. S vážnou tváří a pobrukováním pohřebního pochodu sypala obsah sáčku do vyneseného košíku. Když byl v koši poslední drobek, vyhodila do koše i igelitový pytlík a prohlásila: „Sbohem, svačinko, už tě nikdy neuvidím...“

„Ahoj,“ ozvalo se za ní.

„Ahoj...“ odtušila, aniž by si všímala toho, koho právě zdravila. „Uáh... potřebuju kapesník,“ otočila se, popadla mikinu dotyčného, co byl za ní, a hlasitě zatroubila.

„Ježkovy voči! Co tady děláš?“ vykřikla zděšeně, když zjistila, že svůj nos mačká do Oldovy mikiny. Olda stál jako solný sloup s otevřenou pusou a nevěděl, co na to říct. „No... jenom jsem tě chtěl pozdravit. Cos to tady vůbec dělala?“ zeptal se, když se vzpamatoval.

„Já? Radši se ani neptej. Teď jsem na věčnost poslala svůj starej chleba od bábušky.“

„Fakt?“ Oldův obličej se rozzářil. Tohle se dokonale hodilo do jeho plánů. „Mám tady zrovna svačinu navíc, nechceš?“ mile se na Katku usmál.

„Mhh… já nevím, jestli by se to hodilo. Co by tomu řekl můj starej?“ spekulovala.

Olda vykulil oči.

„Chleba - myslím starej chleba...“ zasmála se Katka potěšena tím, že chlapce zmátla.

„Teď už tě nevidí,“ zamluvil to Olda.

„Teď si říkám, že máš docela i pravdu,“ usmála se Katka s prstem v puse. „Docela mi kručí v břiše a nemám žádný jídlo,“ s těmito slovy natáhla ruku po nabízeném chlebu.

„Ty jsi snad zapomněla, na to, jak jsme ráno připravovaly svačinu do školy?“  přetáhla Katčinu ruku Lucka, a tím vyrazila Oldovi z ruky housku, která odlétla nedaleko koše. „Jak bys mohla zapomenout, že jsi v sedm hodin ráno vyburcovala prodavačku řeznictví, aby ti prodala přesně devět plátků salámu k tomu, aby sis udělala housku?“

„Já mám svačinu?“ vydechla Katka jako ve snách. Lucka se na ni nevěřícně podívala. „A, no jo! Už si začínám matně vzpomínat,“ dumala mladší Liedlová.

Olda se na Katku pobaveně podíval, a v tu chvíli mu připadala hrozně roztomilá.

„Stejně už měla brzo otvírat!“ odvětila, když si nemohla nic jiného vymyslet.

„Pro tebe je brzo za dvě hodiny? Otevírala až v devět!“ zavrčela Lucka.

„To je jedno, já ti to klidně dám,“ shýbl se pro housku Olda.

„Nemáme čas, jdeme!“ táhla Lucka za sebou vidinou chutného jídla zfanatizovanou Katku.

„Co děláš? Mohla jsem mít housku obloženou debrecínkou!“ vyjekla zoufale a ublíženě Katka na Lucku.

„A mohla si mít i kluka, viď?!“ obořila se na ni její starší sestra.

„Cože? Dyť… jak by mě mohl sbalit na housku?“

„Tebe?“ Lucka se zasmála. Uměla si to představit až moc dobře. „Ale no tak, netvař se ukřivděně, sestřičko! A pojď! Dem do třídy. Píšem přece z dějáku s Trunym! Musíme se připravit na plán B! Víš, co… kdyby náhodou…“

„No jo,“ brblala pro sebe Katka a šourala se za svou sestrou, „od toho sice žádnej chleba nedostanem, ale aspoň nám dá občas čokoládu. Tak dem!“

Ve třídě zabrali Liedlovy obvyklé místo v první lavici. Se zvoněním si za ně sedla Lilith. „Doufám, že to umíte, protože já nemám ani páru, co bereme,“ naklonila se k nim. Dvojčata na sebe pohlédla: „My taky nemáme ani páru, za to máme-“ Lucka nedořekla, co měla na jazyku, protože se rozlétly dveře a do třídy vešel profesor Trunc v kalhotách, které měl vykasané nad kotníky, takže mu čouhaly jeho tlusté kostkované bavlněné ponožky. A jeho zapraná našedlá košile vykukovala zpod zelenkavé vesty z tartanu.

„Ajtakrajta!“ ulevila si Katka. Vůbec neměly čas na přípravu plánu B… A zdálo se, že plán A nevyjde! „Kde jsou? Oni snad nepřijdou. Oni to nebrali vážně...“ začala Katka panikařit.

„Eště tu mám tahák,“ Lucka zvedla vítězoslavně ušmudlaný cár papíru hustě posetý jejím drobným písmem, tedy plán B, který jí Truny vytrhl z ruky.

„To je tahák, slečno Liedlová?“ zeptal se, maje jedno obočí pozdvihnuté.

„Opravdu?“ Lucie na oko překvapeně zamrkala.

„Buď vám dám z testu za pět, nebo mi ten tahák odevzdáte.“

„Eum...“ Lucka si strčila prst do pusy a přemýšlivě se zamračila. „Tak já ho tedy odevzdám... em... asi...“

Trunc si zastrčil tahák do své vypouklé kapsy (co v ní asi měl?) a otočil se k žactvu: „Takže... všichni z první lavice rozdají papíry,“ oznámil Trunc s poťouchlým úsměvem na rtech. Jediný, kdo seděl v první lavici, byla Katka s Luckou. Z donucení sedaly v první lavici obzvláště na hodinách Josefa Trunce, který jim zakázal sedět v jejich oblíbené poslední lavici, a teď je ještě ke všemu nechal potupně rozdávat bílé - teda spíš nažloutlé - lisy papíru a při tom se blbě culil.

Papíry byly rozdány, dvojčata Liedlova usedla na místo s téměř pohřebním výrazem.

„Rozdělíme se na obvyklé skupiny,“ zahlaholil Trunc, „A bude u okna, B vedle.“ Rychle přeběhl k prostřední řadě: „C – D…“ Svým tlusťoučkým prstem ukázal na řadu u dveří: „... E, F. Tak začneme. Otázka 1 – A!“ Nepěkně se usmál. „Co víte o Zlaté bule sicilské?“

„Jaké bouli?“ otázala se Katka hloupě. Profesor Trunc ji ignoroval a kladl další otázku.

„Otázka 1 - B - co víte o románském slohu? Pro céčko - kdo byl Karel IV. a co vykonal?“ Ušklíbl se a znovu upřel zrak do svých lejster: „Otázka oddělení D - vyložte pověst o Romulovi a Removi.“

„Cože?! To jsme letos nebrali!“ ozval se Tomáš ze třetí lavice u okna.

„Nepřerušujte mě, pane Bulínek. Otázka oddělení E - Napoleon Bonaparte a jeho válečné úspěchy a neúspěchy.“

„To je kvůli tomu, že jsem v celém oddělení sama, že, pane sore?“ zamračila se Lucka s propiskou za uchem a ukousla si kus rohlíku se sýrem, který schovávala v lavici. Ani ji Pepa nevnímal a udělil otázku oddělení F. Tedy Katce, Lilith a Honzovi. „Třicetiletá válka. Smíte vypracovávat. Teď,“ otočil přesýpací hodiny s bílým pískem na své katedře. Sám se posadil na prázdnou první lavici uprostřed. Žáci pracovali na svých záludných otázkách a hodinky na katedře s cínovým kyvadlem (třída netušila, k čemu je na přesýpacích hodinkách kyvadlo, ale nejspíš, jak tvrdila Míša, aby všechny dokonale znervóznilo svým odporným metronomickým tikáním), jim vesele měřily čas.

Lucka překousla samým přemýšlením víčko své propisky, zatímco Katka si kreslila na papír podivné oči a mumlala: „Určitě přijdou... určitě přijdou...“

Napětí v učebně bylo tak husté, že by se dalo krájet, a protivné tikání Truncova časoměřiče a škrábání per po papíře k němu jen nepěkně přidávaly.

Ředitel skočil plavným skokem z povrchu lavice a s rukama za zády začal přecházet místností a znervózňovat žactvo na maximum. Kroužil uličkami jako přerostlý duhový netopýr a sem tam se nad někoho naklonil, dýchal mu na zátylek a četl mu přes rameno. Do skončení testu zbývaly už jen dvě minuty (jak se naučily Liedlovy podle bizarních hodinek s kyvadlem odhadnout).

„Do prkna, už nepřijedou,“ sykla Lucka ke svému dvojčeti o něco hlasitěji, než měla v úmyslu. Truni se zaculil a doplachtil k ní: „Ale ale, slečno Liedlová, vy nemáte napsáno vů-“

KLEP! KLEP! KLEP! ozvalo se z chodby za dveřmi učebny. Trunc se zarazil a narovnal. Jeho pohled se upřel na překližkové dveře. Váhal, jestli má říct: „Dále!“ a věnovat 2. C pár volných vteřin, aby si směli radit.

Vtom se ozvalo znovu: KLEP! KLEP! Tentokrát naléhavěji.

Třídou se začal ozývat šum hlasů a šustění papíru, jak se snažili někteří nešťastníci nalézt informace na poslední chvíli v sešitě, učebnici, či u souseda. Josef Trunc si to na poslední chvíli rozmyslel. Dotěrné klepání se ozvalo znovu. Zákeřný profesor je ignoroval. Vtom se dveře rozrazily a do třídy se vřítili dva policisté. Jeden byl podsaditý blonďák s hnědými prasečími očky a kudrlinkami, druhý byl vyčouhlý hnědovlasý mladík s výrazně vypouklýma očima a rukama jako lopatami. Oba dokonale reprezentovali policejní rod.

„Pojďte, pane Trunci, jestli to nechcete mít horší. Pojďte s námi,“ zahalekal menší strážník.

„Eh, eh, za co?“ koktal Trunc, který nechápal, proč by měl s policisty někam chodit. ‚To je snad vtip, ne, pánové?‘

„Máme na vás obvinění za... eh...“ mladší policista rozložil jakousi dlouhou roli papíru a odkašlal si. „Ehm... za braní úplatků, nadržování, obtěžování, vydírání, věznění ve svém kabinetu, penězokazectví, uplácení a hlavně...“ Policista slovo hlavně vykřikl tak, že mu z úst vylétla sprška slin. „Za pašování bílého prášku! Žádné řeči. Jdete s námi!“

„Helenko, dáš si bonbonek? Tady máš čajíček. Je ti líp?“ paní Šilhanová rozhrnula závěsy v Helenině pokoji a pustila dovnitř jasné světlo zvenčí a otočila knoflíkem rádia.

„Haló, kdo tam? Pojď s námi, bude noc...“ ozývala se píseň stará již několik let od Dagmar Patrasové, parodie na O-ZONE. Helenina matka postavila na stolek u postele podnos se snídaní: „Půjdu na nákup, chceš něco koupit, zlatíčko moje?“

„Jo. Kup mi čokoládu a můžeš i nějakou zmrzlinu,“ nařizovala Helena, „prostě kup něco dobrého.“

„Dobře. Pavlík už šel do školy. Kdybys měla hlad, v kuchyni je další jídlo. Změř si teplotku!“ Matka za sebou zavřela dveře a Helena ve svém království osaměla. Slezla z postele, vzala si tác s čajem a jídlem a posadila se na pruhovanou lenošku. „Pip, pip, píp! Deset hodin,“ oznámil ženský hlas z rádia, „a jsou tady zprávy. Podivné útoky na nepatrně velké vesnice na celém světě pokračují. Nově zvolený prezident USA, Barack Obama se těší velké oblibě lidu...“

Helena si rozložila chleba na dvě půlky a kousíček z jedné ukousla. ‚Hm, křenová pomazánka,‘ zašklebila se v duchu, když v ústech poznala chuť vyhlášené speciality její matky, a potom chleba odložila. Nacpala si do úst čokoládový bonbon a napila se čaje. Ano, měla opravdu štěstí, že měla matku, jakou měla!

Kapitola 5: Fotbálek

22. října 2012, Praha, Jižní Město

Před školou zastavil houkající sanitní vůz. Zvědaví žáci a učitelé, přicházející do vzdělávacího ústavu, se shlukovali kolem. Ti, kdo už byli ve škole, vybíhali ven přes vyleštěnou podlahu pana Špeka, který klečel na všech čtyřech a drhl dlaždice roztřepeným kartáčem.

Co se dělo? Ředitel byl včera propuštěn z cely předběžného zadržení a rozhlasem vyhrožoval žákům, kteří ho na policii nahlásili (že prý ví, kdo to byl), že bílý prášek, o který se zejména jednalo, byl křídou, kterou sehnal za poctivé peníze pro potřebu učitelských. Mezi žáky, visícími očima na sanitce, byly i sestry Liedlovy, které se všech zvědavě ptaly, kdo že umřel nebo o co jde. Zadní dveře vozu se otevřely. Zřízenci nemocnice k nim přistavili hladkou nájezdní plošinu a... Slunce vystoupilo zpoza mraků a osvítilo vetchého staříka se šibalským úsměvem, sedícího na kolečkovém křesle. Sluníčko jej ozářilo jako božskou postavu. A pohled na něj, jak pomocí svého džojstiku vyjel z auta, byl velkolepý.

„Kde je ten zatracenej Antonín?!“ zakrákal stařeckým hlasem a slunce se opět schovalo za mraky, jako by se jeho skřehotání polekalo. „Takhle se projevuje úcta k otci? Děkuji, hoši, já sám...“ Dědoušek vjel na cestu vedoucí ke škole. Přes nohy měl přehozenou kostičkovanou deku a v kostnatých rukou svíral tlustou dubovou hůl. Nevšímal si žactva, které se kolem něj shlukovalo, a jel dál. Těsně před vchodem do školní budovy projel se zlovolným úsměvem na rtech hlubokou bahnitou louží a hned na to vjel na naleštěnou napastovanou podlahu vstupní chodby a zanechal na ní blátivé stopy kol.

Z jednoho rohu haly na něj nevraživě hleděl pan školník Špek. „Nadělal jsi mi tu bahno, otče!“ zahuhlal nevraživě.

Starý pán se dotčeně zamračil: „Študenti ti tu taky nadělávaj.“

„Jenže oni nemaj kola. Mají jen nicotné ušmudlané nohy,“ mračil se dál pan Špek mladší.

„Já mám taky nohy,“ dědeček mával holí tak intenzivně, až srazil nějakého mladšího studenta, ale kupodivu mu to pranic nevadilo. „S tebou se tu nemusím bavit, Antoníne, jsi pouhý uklízeč záchodků! Koukej to tu pořádně vyčistit! Uvidíme se za hodinu v mé kanceláři!“ pan Špek starší zamával džojstikem a v nastalém tichu odjel do školníkova kabinetu.

Žáci i učitelé se začali rozcházet za svými povinnostmi. Ten neznámý invalidní excentrický stařík tu způsobil pěkný rozruch, jen co byla pravda!

Katka s Luckou se pomalu šouraly do třídy a cestou, ke svému potěšení, zahlédly pana ředitele, jak se obořuje na každého kolemjdoucího studenta se slovy obvinění na rtech a výčitkou v očích. „Já vím, žes to byl ty!“ prskal a ruka, kterou dotyčnému nebožákovi máchal před obličejem, se mu hrozivě klepala. Dvojčata věděla přesně, kam tím míří. Věděla, že chce zmáčknout toho, kdo zavolal policii. A také věděla, že se mu nikdy nepodaří dozvědět pravdu, protože ony se nikdy neprozradí!

Rozšafně vešly do třídy, zabraly jedno z míst v zadní části učebny a čekaly na začátek hodiny. Profesorka Kubíčková, která učila druhou cé český jazyk, přišla do třídy asi pět minut po zvonění.

„Dobrý den, sedněte si,“ začala dřív, než se za ní zavřely dveře. „Právě jsme měli ve sborovně poradu kvůli příjezdu otce pana školníka. Požaduje po žácích, aby se k němu chovali uctivě.“ Letmo při tom pohlédla na sestry Liedlovy a potom, jako by nic, zahájila hodinu: „No, takže pane Lorenčíku, rozdejte tyhle papíry.“

„Píšeme test?“ ozvala se Lilith znuděně.

„Ne, slečno Marduková. Učíme se, co je slang, proto vám rozdávám papíry slangu studentského. Z čehož vyplývá i váš úkol na tento měsíc. Napsat alespoň dvacet pojmů vašeho školního slangu. Zdůrazňuji, že ten, kdo odevzdá vulgarismus, dostane padesát pojmů navíc. Tak začneme číst? Šárko, prosím vás, začněte.“

Obtloustlá dívka dožvýkala poslední sousto své obří svačiny a začala předříkávat slova, která měla před sebou na papíře: „Říďa, ř-řepák, řízek, bobr, šefir.“

„Šerif, slečno,“ opravila koktající Šárku profesorka.

„Z-Zeus, jasné slunéčko, př-přílbotřasý Josef...“

„To sedí na Trunyho!“ vyprskla smíchy Lucka. „Taky se třese pod svou přílbou z plešky!“

„P-prefekt, velký bůh B-Broun...“ Šárka s námahou dočetla. Profesorka zvedla zrak: „Fajn, sečna Liedlová nám přečte, jak se slangově označují pání školníkové.“

„Která?“ ozvala se Lucka. Katka se válela na lavici skolena záchvatem přerušovaného smíchu mezi rozsypanými žvejkačkovými a čokoládovými cigáry. Anna na ni pohoršeně hleděla z vedlejší lavice.

„Slečno Liedlová,“ pravila nahlas striktní kantorka, „Kateřino!“

„Co?“ Káťa k ní vzhlédla, obličej zalepený žvýkačkovou bublinou, a stále se smála.

„Prosím vás, jděte se dát do pořádku,“ prohlásila profesorka a tvářila se lehce pohoršeně, ale i přes to jí z Katčina nakažlivého smíchu cukalo v koutcích.

Katka se zdvihla ze židle a doprovázena soucitnými a pobavenými pohledy ostatních studentů vykráčela z učebny.

„Vy čtěte, Lucie,“ otočila se profesorka na starší z dvojčat.

Lucka si odkašlala a potom začala číst s přednesem, který by jí mohl závidět leckterý divadelní herec: „Školábr, školda, školomet…“ Po několika prvních označeních jí začínaly pobaveně cukat koutky, když si pod těmi názvy představovala jejich školníka, pana Špeka juniora. „Pan hlavní, pan důležitý, přídveřník, duch boudy, Kerberos...“ dočtuvši poslední slova, se doslova zalykala smíchy. „Prosím, paní profesorko, smím se jít na chodbu vysmát?“ Smíchy skoro brečela: „Já už opravdu nemůžu!“ přehrávala Liedlová. Kantorka si ji změřila přísným pohledem: „No tak...“ Chvíli váhala, jako by přemítala, jestli to Lucka myslí vážně nebo jenom hraje, a potom vyměkla a s jejím odchodem ze třídy svolila. „Jděte...“ řekla prostě a smějící se Lucka se vydala k odchodu. Pouze Lilith, která seděla vedle ní, (lavice byly po třech) spatřila, jak v jejím rukávu zmizel svítivě zelený míček na stolní fotbálek. Lucka brala schody doslova po čtyřech, protože s naprostou jistotou věděla, kde svou milovanou sestřičku najde.

Nemýlila se. Káťa pařila fotbálek s kluky ze třetího ročníku, kteří měli nejspíš tu hodinu zrovna volno.

„Hoj, tak jsem tu!“ pozdravila společnost bodře Lucka.

„Že ti to trvalo. Pojď mi dělat obranu!“ zadrmolila Katka, a v tu chvíli dala nádhernej gól, kterej ani Mistr Švejky (nejlepší obrana školy) nevychytal. Sotvaže Lucka uchopila figurky obránců, uslyšeli z chodby z centra školy podivné zvuky. Dalo by se to přirovnat k vrčení motoru.

„Že by nás šla Kubula hledat?“ nadhodila Káťa.

„A vzala si s sebou motorovou pilu, co?“ zašklebila se Lucka.

„Do prkna, to je spíš Hubina!“ zabědoval Švejkyho spolužák Mes. Hubina, tedy profesorka Vynechalová, zvaná Lumberjack neboli Dřevorubec, byla robustní chemikářka, která měla zvláštní zálibu v etanolu, a nešla pro hrubé slovo či ránu daleko… Když ji studenti rozčílili, byla jim Listina práv a svobod na jejích hodinách platná jak mrtvýmu zimník, jak s oblibou říkala. „My dem,“ huhlal Mes a poděšeně si balil, „právě jsme totiž zatáhli bižuli,“ vysvětloval dvojčatům, bera do náručí svůj batoh, a už si to řítil na druhou stranu školy k tělocvičně.

„Pa!“ rozloučil se s děvčaty Švejky a poslal jim vzdušný polibek.

Katka přešla na druhou stranu fotbálku a vhodila míček do otvoru: „Takže čistě.“ špitla k Lucce. Ta jen přikývla. Divné zvuky se ozývaly čím dál blíž, avšak Liedlovy si z nich pranic nedělaly. Když už bylo jasné, že je jejich zdroj za rohem, vedoucím ke společenské hale, kde se nacházely, uslyšely rytmické pobrukování melodie jim tak známé. Hitovka, která ovládla místní hitparády v minulých letech. PHP! To nemohl být žádný z učitelů.

„Zůstenem, ne?“ zeptala se Katka sestry.

Lucka jen kývla. A hle, závěs, který odděloval společenský kout od zbytku školy, se roztrhl v půli odshora až dolů. Země se zatřásla, dlaždice pukaly, okna se otevřela a tma, která halila chodbu, se rozplynula. Mezi půlkami roztrženého závěsu viděly obrys postavy, která se přibližovala. Liedlovy si musely zakrýt oči. Uhranuty pohledem na osvícenou temnou postavu zůstaly stát jako zhypnotizované. Aureola světla kolem ní se pak náhle rozplynula a Liedlovy uviděly, kdo se to blížil k fotbálku.

„Eh... pane Špeku?“ Katce poklesla údivem brada a málem přišla i o lízátko, které si ráno s takovou pečlivostí vybírala. Lucka se zamračila, protože si všimla, že invalida poslouchá jejího diskmena, kterého jí před nějakým časem zabavil jeho syn, když s dvojčetem před časem napíchla školní rozhlas a pouštěla do něj své oblíbené skladby.

„Načapal jsem vás na švestkách, záškodníci! Co je tady s těma dlaždicema?“ zakrákoral starý invalida.

„Prosím, to jste udělal vy, když jste přišel... eh... přijel… na svém vozidle,“ Lucie se napřímila do pozoru a ukázkově zasalutovala.

Stařec namířil svou hůl starší Liedlové mezi oči. Ta na něj jen překvapeně zírala.

„Vy jste určitě Liedlovy, že?“ pan Špek starší je zkoumavě pozoroval. „Antonín má ve své kanceláři celou skříň vyhrazenou právě jménu Liedelovy. K. a L. Liedlovy. Jste nenapravitelné záškodnice. Vnášení bahna na školní podlahy, odporné rachejtle, pasti, blivajzy…“ stařík se rozvášnil.

„Klid...“ zamumlala Lucka a odstrčila dědouškovu hůl stranou od své tváře, a v tu chvíli jí zazvonil mobil. Poté následovalo ticho. Nikdo z těch tří jako by je nechtěl porušit.

Stařík otevřel ústa jako první: „Proč si to nezvednete, slečno?“

„Smím?“

„Jistě, že smíte. Mobily jsou od toho, aby se zdvihaly,“ poučoval ji moudrý děd.

„Je to jen zpráva,“ odtušila.

„Pak ji přijměte,“ pokýval hlavou.

Lucka nedůvěřivě hleděla na pana Špeka a pak sáhla do kapsy.

„A vy! Ani mi nenabídnete?“ obrátil se Špek na Katku, která právě rozbalovala nové lízátko.

„Kazí se po tom zuby,“ poučovala stařečka.

„Já nemám zuby!“ odvětil muž a natáhl po lízátku ruku. „Dej to sem!“  S láskou, jakou neprožíval nikdo kromě Katky, si vložil melounový pamlsek do úst a slastně zamlaskal.

Lucka z ničeho nic zapištěla.

„Cjé?“ otázala se Katka lovící v kapsičce nové sladkosti.

„Baníček vyhrál mistrovství světa ve fotbalu!“ rozjařila se Lucka.

Pan Špek vyskočil z invalidního vozíku a začal skákat a radostně mávat holí, takže rozbil stínidlo lustru visícího ze stropu. „Baníčku, my sme s tebou!“ hulákal. Lucka s Katkou na něj překvapeně hleděly. „Vy nejste-“ zakoktala Káťa.

„No jistě, že nejsem invalida!“ Zamračil se na ni ukřivděně: „Co sis myslela?! Já to jen simuluju! Si myslíte, že když mi za mé postižení platí, že budu chodit? To bych byl na hlavu! Tahle dnešní vláda je pěkně hloupá! Tak proč nevysát náš sociální systém do mrtě?!“

Náhle se z chodby směrem od učeben začaly ozývat tlumené kročeje. Pan Špek rychle zabral své místo na vozíčkovém křesle s džojstikem. A dobře udělal. Ze školních chodeb se k fotbálku dostavila... Lilith!

Pan Špek uchopil džojstik na svém křesle a vyjel Lilith vstříc. Jeho prořídlé šedé vlasy, které byly heboučké jako chmýří, zaplápolaly díky nenadálému poryvu vzduchu: „Je třetí vyučovací hodina. Řekněte mi, slečno, co tady děláte? Neměla byste sedět ve třídě? A navíc zde ještě provozujete nezákonné propagování flákání se o hodinách tím, že nesete svým kamarádkám tašky!“

Lilith sebou trhla. Ty tašky neměl nikdo vidět! Nikdo! Jakmile se oči Lilith střetly s očima starce, dívka vydechla překvapením a batohy dvojčat Liedlových upustila na zem.

„Há!“ pan Špek starší se pleskl do dlaní. „No, vidíte! Nevíte! A ještě k tomu nedbale zacházíte s věcmi, které vám nepatří.“ Při každém staříkově slově dopadly na strnulou Lilith chomáče slin.

Dívka na muže vyjeveně zírala s otevřenou pusou.

„Ale no tak, já to nikomu neprozradím,“ narážel na to, že v jejích rukou spatřil batohy dvojčat. „To, co víme, si necháme sami pro sebe.“ Mrkl tajemně na dívku a té přeběhl mráz po zádech: „Pojď si s námi místo toho hloupého stání zapařit fotbálek.“ Stařec poplácal dívku po rameni pokrytém slinami. Okamžitě si otřel bezbarvou vazkou tekutinu o opěradlo svého vozíčku. Rozpačitě se usmál a jel ke stolnímu fotbálku a ujal se postu útočníka.

Dvojčata ihned obsadila místa na druhé straně. Katka si vzala jako tradičně brankáře a becky a Lucka útočníky. Jenom Lilith stála jako opařená na místě a zírala na pana Špeka, který již zahříval své mužstvo červených panáčků. ‚Co s tím starcem je?‘ pomyslela si v duchu. On nebyl obyčejný invalidní důchodce. Lilith na chvíli přimhouřila oči, jako by o něčem uvažovala. Na to nasadila úsměv a přidala se ke spoluhráči na pojízdném křesle. I když by se mohlo zdát, že se vsedě fotbálek hrát nedá, starý školník byl důkazem o opaku.

„Uf, ještě že jsi dala brankářem ten gól! To bychom musely zase podlejzat!“ oddychla si Lucka, když dohráli druhou hru.

„Myslím, že jste tu podlahu ještě dost nevycídily. Zahrajem si ještě jednou, ať paní uklízečka nemá takovou práci,“ ušklíbl se škodolibě pan Špek.

„Gr! Taková potupa to je, když se musí podlézat stůl. Tak to dáme ještě jednou. Teď pro změnu ušpiníme my vás! A to ještě před celou školou. Bude zvonit. Za šest – pět – čtyři – tři – dva – jedna!“ Katka odpočítávala čas na svých hodinkách. Jelikož ještě nezačalo zvonit, stařec se už s úsměvem chtěl dívkám pošklebovat, když tu najednou se školní zvonek rozdrnčel.

„Naše hodinky jdou vždy o něco napřed, abychom měly vždy čas dokončit důležité práce,“ omlouvala nepřesnost sestřiných hodinek Lucka. Starcova tvář se rozzářila pod jeho úsměvem: „To myslíte, že vám pomůže pár sekund?“

„V našem podnikání jde i o vteřiny,“ nasadila vážný tón Katka. Jejím přehnaně důležitým výrazem ve tváři projel záblesk překvapení, když se ozval hlahol ze školní chodby. Všichni hráči se naráz sklonili nad stolem (tedy až na pana Špeka, který seděl) a se zaujetím začali hrát znova.

Za pár minut byla společenská místnost zaplněna výskotem, vzrušeným křikem a smíchem. Tak, jak byl pan Špek starý, tak byl i dobrý ve hře. I když byla dvojčata Liedlova prakticky nejlepší na škole, starcovým mazaným kličkám podlehla.

Míček se zastavil mezi modrými becky a červenými útočníky.

„No tak, pojď ke mně. Ať strýček Casias může přihrát dědouškovi Davidu!“ mumlala si pro sebe Katka.

„To není žádnej dědoušek! To je David Beckham! Je to tvůj bůh! Měla bys mu bejt vděčná!“ rozzlobila se na Katku na oko Lucka.

„Vděčná? Ha! Prosím tě, za co?! Vždyť Beckhy nedal žádnej gól!“ namítala Katka.

„A strejček Casias že nám k něčemu pomohl?“ zeptala se na oplátku s úšklebkem Lucka.

„Náhodou jo!“ Katka se pustila madel.

„Dyť pomáhá tak akorát druhýmu mužstvu! Viď, Casi?“ Lucka stále pozorovala s úsměvem míček, který se ne a ne rozhodnout, na jakou stranu se přiklonit.

„Co?! Voláš na něj jak na psa!“ rozhořčila se Káťa. „Teď, Casi, ukážeme tý starý voprsklý rachejtli, která si myslí, že Dave je nejlepší, jak jsme dobrý!“ Katka se naklonila ještě víc nad stůl a foukla do míčku. Míček se rázem rozkutálel k brance modrých. Na to ho obratně zachytila brankářem. „Hodnej Casie, teď hodíš aport Beckhymu, ano? Dave, Davide, chytej!“ Katka zapískala a provedla prudký pohyb zápěstím. Míček, který nebylo v rychlosti vidět, se odrazil od protější stěny a na to zůstal stát u modrého útočníka, který ho mrštně zachytil.

„Hm...“ zamručela si pochvalně Káťa. „Hodnej Davídek! Hodnej!“

„Vidíš, já to říkala, že je dobrej,“ zatvářila se vítězoslavně Lucka.

„Jestli je tak dobrej, tak dá teď gól a zachrání Real Madridu kůži s nám oblečení a čest,“ nadzdvihla obočí Katka.

„Neboj se,“ chlácholila ji Lucka. „Teď udělá velký Beckham pár rychlých nenápadných kliček a dá týmu ze záprďákova gól...“ Po pár kličkách Lucka prudce vystřelila. Lilith ovšem míček odrazila a zachytila ho pravým obráncem. Ten přihrál levému, poté se bílý míček dostal k brankáři, který ho posunul o několik centimetrů dopředu, a tím se dostal opět k pravému beckovi. Lilith nečekala a prudce míček vyslala do protější branky. To vše se událo ani ne ve vteřině.

Děvčata Liedlova zůstala jen vyjeveně stát a zírat s otevřenou pusou, a zatímco se pan Špek s Lilith smáli, křičeli pokřiky a poplácávali se po ramenou, dvojčata se s nechutí soukala pod fotbálkový stůl. Když ale hodlala na druhé straně vylézt, zjistila, že jim v tom brání dva páry nohou.

„Ale no tak!“ zamračila se Lucka.

„My tady nechcem bejt moc dlouho!“ zavolala Katka.

„Taková potupa! Otoč to, ségra! Lezem na druhou stranu!“ vyřešila problém Lucka. Nebylo však jediné místo, odkud by mohly zpod fotbálkového stolu vylézt. Kolem dokola byly řady nohou.

Celá společenská místnost teď obrátila svou pozornost k fotbálkovému stolu, zpod něhož se ozývaly prosby, nadávání a hořekování.

„Pusťte nás!“

„My jsme nic neudělaly!“

„Au! Kterej katlák mi dupnul na ruku?!“ ozvalo se zaúpění Lucie.

„Jo, kterej to byl? To muselo bolet! Ta ruka začíná červenat. Počkat - modráá! Zaplaťte nemocenskou!“ úpěla Katka.

„Jo, jsme chudý!“

Lidí kolem fotbálku přibývalo, a s tím se stupňoval i smích v místnosti.

„Moc se nesmějte! Šak vás odplata nemine. Co řikáš, sestři? Jed na krysy v jídle, to by šlo, ne?“

„Ne!“

„Jak to, že ne? Ty se mnou nesouhlasíš?“

„Ne!“

„Tys vzala moc vážně toho Davida Beckhama, co?“

„Ale ne! Ne! Ne, ne, ne! Moje rukaaa!“ kvílela Lucie.

Katka začala vyšilovat: „Co je s ní? Šmankote! Upadla jí ruka. Pusťte nás! Pusťte nás! Jedeme do nemocnice!“

„Myslíš, že mám naději, Káťo?“ Lucka měla na krajíčku.

„To teda nevím, vypadá to strašně! Prosím! Chci ven. S tou její rukou tu umřu. Budem počítat-“

„Tři – dva-“

Náhle se dav rozestoupil a všichni ztichli. Dvojčata vylezla vítězoslavně zpod stolu a plácla si.

„Jakej šosák tohle zorganizoval?“ oprašovala si Katka kalhoty.

„Já věděla, že to s tou rukou zapůsobí,“ zazubila se Lucka na Katku, která se nevinně usmívala na kohosi na druhé straně místnosti. Jakmile Lucie spatřila to, co Katka, nasadila stejný úsměv. Školník mladší stál nasupeně u dveří pokryt fialovou hmotou, která z něj pomalu stékala.

„Ten šosák, slečinky, to jsem byl já. A s tou rukou to nebylo vůbec vtipný, spíš smutný,“ řval pan Špek, odsekávaje od sebe jednotlivá slova.

„Vypadá to, že se Toník dobýval do naší skříňky,“ zasmála se na sestru Katka.

„Já to slyšel,“ zasyčel školník.

„Hm, ale tu barvu jsme vybraly dobře.“ „Jo. Ta fialová barva mu sluší. Ladí mu k montérkám,“ hodnotily pana školníka sestry s vážnou tváří.

„Jak si to vůbec můžete dovolit? Takhle mluvit se svým nadřízeným?!“ zařval zuřivě pan Špek mladší.

„A co vy si dovolujete otvírat naši skříňku?“ otázala se se stejným řevem Katka.

„Dozvěděl jsem se,“ začal klidně, „že Hummela, kterého jsem hledal, jste vzaly vy a držely ho ve své skříňce.“

„A kdo vám takovouhle blbost napovídal? Nevím, že se vám nějaký Humus nebo co ztratil. A k čemu by nám to bylo vůbec platný?“ zajímala se Lucka. Vůbec netušila, o co jde.

„Do toho vám nic není... Je to drahocenná věc! Dědí se to v naší rodině už hrozně dlouho. Viď, tati?“ obrátil se na svého otce. „Tati? Tati?“ Antonín Špek se rozhlížel po chodbě, a potom nevěřícně svěsil ramena. „Vždyť tu ještě před chvílí byl.“ A opravdu. Otec pana školníka někam odjel, nikým nezpozorován.

„A kdo vám to teda napovídal? Neodpověděl jste!“ chtěla vědět Katka.

„Slečna Jelínková a slečna Klimešová. To ony byly tak uctivé a řekly mi to.“ Napráskal jejich kamarádky.

Zpoza školníka vystoupily dvě dívky. Obě se založenýma rukama a vážným výrazem v obličeji.

„Cože?!“ dvojčata byla překvapena.

„To jste nečekaly, co,“ vysmíval se jim pan Špek mladší, „že vás udaly vaše kamarádky. Asi konečně poznaly, co jste zač! No nic, zvoní. Mám svou práci. A tady to, to si s vámi vyřídím!“ Uchopil mezi prsty kus fialového blivajzu. „No tak! Neslyšeli jste? Všichni do tříd!“ zavolal pan Špek a vrhl na dvojčata poslední ze svých hrozivých pohledů a na podpatku se otočil. Obě sledovaly, jak se jim ztrácí v chumlu žáků, kteří pospíchali do svých učeben. Všichni odešli. Všichni, až na Anču a Míšu.

„Jak jste mohly?“ zařvala vyčítavě Katka. „To si kamarádi nedělají!“

„To nejsou kamarádky, Káťo. Jdeme,“ řekla Lucka, dívajíc se znechuceně na Aničku a Míšu.

„Počkejte!“ zastavila je Míša. „Musely jsme to udělat!“

„Musely? A proč? Dyť my bysme vám s Luckou nic zlýho neudělaly.“ Katka semkla rty do tenké čárky, její nozdry se rozšířily a oči přimhouřily.

„Bejk se v ní nezapře, he...“ uchechtla se nervózně Anča, myslíc, že si ji tím usmíří.

„Jsi trapná,“ Lucka se na ni podívala jako na blbečka. Sestry opět vykročily k odchodu.

„Víte, proč? Proč jsme to udělaly? Už nás to totiž nebaví!“

„Co vás nebaví, prosím tě? Škola? To nás docela jo!“ přerušila Katka Michalu.

„To docela věřím. A nepřerušuj mě, když mluvím!“

Katka nasadila opět svůj vyčítavý výraz a chtěla společně s Luckou něco namítat.

„To se vám hodí, co?“ pokračovala dál Míša. „To se vám hoděj kamarádky. Jenom na to, aby vám nosily tašky? A víte, proč? Pořád děláte nějaký blbosti a nám na školu nezbývá čas,“ stěžovala si Anča s nosem nahoru.

„Tak za prvé,“ Lucka se už rozčílila, „nikdy jste nám tašky nenosily. Za druhé, nikdy a nikoho jsme se o to neprosily. Až teprve teď nám Lilith vzala bágly. A tu jsme taky neprosily,“ mračila se na Anču a Míšu.

„Cože? Lilith? Dyť s sebou nic nenesla, když mizela ze třídy... To je jedno. Ale rozhodně od tý doby, co na tuhle školu přišla Lilith, Lilith Marduková, nic není jako dřív. A vy se s námi ani pořádně nebavíte!“ když Anča říkala Lilithino jméno, zatvářila se kysele.

‚Tak o tohle jde?‘ zamračila se na ni Lucka, ale potom se jen otočila ke svému dvojčeti: „Kde je vůbec Lil?“ zeptala se Katky.

„Nevím. Asi ji Miloš vzal na okružní jízdu. Ten tu taky není. A mimochodem,“ obrátila se Katka k dívkám se stále založenýma rukama, „my jsme se s váma bavily. Normálně. Jako vždycky! To vy. Vy jste se od nás odtrhávaly.“

„Jo, takže jdem. Nehodláme se tu s vámi zahazovat. Musíme se naučit na zítra dějepis a chemii. Pojď, sestři!“ obrátila se na svou sestru se založenýma rukama a nosem nahoru Lucka.

„Ovšem. Času je málo. Spěcháme. Sbohem!“ Katka, podobně jako její starší sestra, napodobila Anču a Míšu a založila si ruce do podpaží. Tak odcházela dvojčata Liedlova od svých bývalých kamarádek. Celou chodbu zaplnilo hořekování nad tím, kolik mají ještě úkolů.

Byl to poslední den, kdy zůstávala Helena doma. Teplotu neměla asi už dva dny, přesto se jí však podařilo přemluvit maminku, aby ji nechala v posteli. Oděna pouze v růžovém pyžamu a papučích zasedla k počítači. Dvakrát klikla na ikonku internetového prohlížeče a do vyhledávače zadala stránku svého oblíbeného chatu, totiž: www.teletubbies-standa-dolinek.chat.cz. Stanislav byl její nejoblíbenější hvězdou. Vůbec jí nevadila jeho minulost (tedy to, že po neúspěchu v První české Superstar skončil na drogách). Důležité bylo, kdo to byl a jak zpíval. Ano! Ten jeho hlas. Vždy, když ho slyšela, celá se rozplývala.

Usmála se a zadívala se na chatovací okno na monitoru. V chatovací místnosti byli dva lidi. Zadala svou přezdívku: ROŠTĚNKA K NAKOUSNUTÍ a vstoupila.

Ano! Dnes měla nejspíš dobrý den! Její nejlepší internetová kamarádka, Daniela Rasničková, byla zalogovaná.

Ahoj, Dani! napsala Helena.

Ahoj, kočando! :-* odpověděla jí dívka. Tak co, užs ulovila toho Marka ze 4. X? X-D

Hužel… odpověděla zrzka a zamračila se. Ať se Markovi snažila nadbíhat jakkoliv, zdálo se, že o ni nejeví sebemenší zájem. No, co naplat?

Chci jiného kluka! :-D Kde ho sehnat? Šla tvrdě na věc. Tušila, že zkušená lovkyně Dany by jí její malý problém mohla pomoci vyřešit. Nechtěla být dál jediná z party, kdo je bez přítele. Musela s někým chodit! Prostě musela a právě Daniela jí k tomu mohla pomoci.

V pátek jdu do Boudy. Víš, kde to je, ne? Můžeš se mnou. Tam jsou největší kořeni z města. Sejdem se teda v 18:30 na Václaváku. Je ti 19, nebude to snad žádnej problém, ne? :-) zněla Dančina odpověď.

Helena se pousmála. Vymyslela si svůj věk a trochu poupravila i vzhled, aby mohla na fórech usilovat o přízeň starších a zkušenějších mužů. A Dani jí na to skočila. Teď zbývalo vyřešit jeden nepatrný problém – jak to udělat, aby se podobala té roštěnce z upravených fotek? ‚Ale! Liedlovy určitě něco vymyslí! Kolikrát už mi nabízely výrobu falešné občanky…‘

V poho. Super. Čekej mě, budu tam. :-* Helena se blaženě protáhla. Tak, a bylo to. V pátek určitě najde nejhezčího ze všech chlapců, a ten bude jen její! S máti nebude problém. Řekne jí, že přespí u nějaké kamarádky.

‚Juhů!‘ pomyslela si v duchu. ‚Konečně! Konečně budu mít kluka!‘ Podívala se na monitor a vesele napsala: „A jak se pořád máš, Dančo?“

Kapitola 6: Popusť uzdu své fantasii

pátek, 26. října 2012, Dům Šilhanovic rodiny, Jižní Město

„Pořád nechápu, Heleno, pročs chtěla, abychom přinesly svou nejlepší kosmetiku, falešnou občanku, kouzla, jak být neodolatelná, svůdná... a další takové pitomosti?“ Liedlová starší shodila ze zad objemný batoh a položila ho na zem vedle Helenina stolu.

Helena na Lucku tajnůstkářsky mrkla: „Dej se překvapit.“

Katka se posadila k Lilith na postel a povzdychla si. Pořád nemohla pochopit změnu chování Aničky a Míši. „Já spíš nechápu, proč jsou na nás Michala a Anna naštvaný. Vždyť jsme nic neprovedly!“

Lilith protočila oči v sloup, jak to vždycky dělala Míša, snažíc se blondýnku napodobit: „Vždyť vy jste tak nezodpovědné. Chcete se nechat vyhodit ze školy? Bla, bla, bla,“ zamávala rukama. „Víte, ze slečen se staly lady dokonalé,“ zapitvořila se.

Katka se uchechtla a Helena mezitím otevřela svou skříň a otočila se na kamarádky: „Tak, teď mi poraďte, co si mám vzít na sebe. Dneska jdu na lov!“ Usmála se: „Do Boudy!“

Lucka vykulila oči, Katka zvedla překvapeně obočí a Lilith vypadala překvapením z ruky lžička, kterou jedla koláč s citronovou polevou.

„Cože? To tě máti pustí?!“ vypravila ze sebe ohromeně Lucka. Nedovedla si paní Šilhanovou představit, že by svou milovanou princezničku Helenku pustila na takové místo, jako byla Bouda!

„Řeknu jí, že budu spát u vás,“ uculila se znovu šibalsky zrzka, „co vy na to?“

„Tak to... je...“ huhlala Katka.

„Hustý, že jo?“ doplnila ji Lilith, vstala, došla k Heleně a poplácala ji po zádech. „My tě změníme tak, že se z tebe stane největší kočanda z celé Boudy, že jo, holky?“

Dvojčata na sebe hleděla dost nedůvěřivě. Tohle si ani jedna z nich neuměla představit.

„Fakt?“ Káťa zvedla jedno obočí.

„No, to dá rozum!“ vzpamatovala se Lucka, která si uvědomila, že na ně zrzka hledí, doufajíc v její kladnou odpověď, a přesunula se k Helčině skříni. Dlouho se dívala dovnitř, pak si zklamaně povzdychla a zeptala se: „Kde máš tanga?“

Helena vykulila oči a pak mírně zrudla: ‚Tanga? Proč?‘

„Víš, ségra považuje spodní prádlo za základní součást oblečení!“ přitočila se k ní zezadu Katka a culila se jako měsíček.

Helča se tajemně usmála, odcupitala ke skříni a z úplně nejspodnější poličky vytáhla malou truhličku na klíček: „Schovávala jsem si to pro nějakou výjimečnou chvíli...“ vydechla dychtivě.

„Nevadí!“ Lucka mezitím rozepla batoh. „S něčím takovým, jako je nedostatek cool šatstva, jsem počítala a speciálně kvůli tobě jsem se s Káčou stavila ve výprodeji. A s tím, jak ségra miluje nákupy, mě málem sežrala, tak doufám, že ti to bude!“ Hodila Heleně rudá tanga a stejně tak zabarvenou push-upku bez ramínek a punčochy Katkou nazývané bordelky. Potom se zářivě usmála a z batohu vytáhla lesklou černou minisukni a fialový blyštivý top. „Obleč si to!“ přikázala zrzce, když jí oblečení podávala.

Helena zrudla a poklesla jí čelist: „To si děláš legraci, jak v tom-“

„Černej kabát máš, ne?“ Pokrčila rameny Lucka. „A kozačky tu taky mám s sebou, jestli ti nebude dvaačtyřicítka moc velká. Je to jen tvoje. Říkalas, abychom něco sehnaly, a tak jsme se činily. Chceš někoho sbalit, ne? Tak si to, sakra, obleč, zabere to, to vím!“ Lucka se zatvářila jako odbornice na lásku a snažila se svým úsměvem a rozhodným hlasem dodat Heleně potřebné sebevědomí. Sama už začínala věřit, že z ní udělají hvězdu večera.

Helena se jen plaše pousmála a začala se oblékat, zatímco Katka s láskou dojídala moučník po své starší sestře i Lilith, které vymýšlely, co udělat se zrzčinými vlasy.

„Eh, nevypadám v tom moc tlustě?“ vyrušila Helena po chvíli soukání se do těsného outfitu kamarádky z dohadů, zda má Káťa na to sníst i moučník po ní.

„Páni!“ Holky se na ni otočily a usmály se: „Je to skvělý!“ „Bájo!“ „Supaa!“

„Teď vlasy!“ Kateřina odložila talířek od Helenina koláčku na stůl a utřela si ulepené prsty do jejího prostěradla. „Navrhuji ostříhat!“

„Nikdy!“ bránila se Helča a zkřížila před sebou ruce jako v gestu odstup, Satane!.

„Hm. Tak já s tím něco provedu. Sedej!“ Popadla sadu gumiček, hřebenů a sponek, a s prsty stále ještě trochu lepkavými od citronové polevy moučníku, začala tvořit. Heleniny vlasy byly geniálním materiálem pro kteréhokoli vlasového umělce. A Káťa takhle tvořila ráda. A výsledek byl neuvěřitelný. Helena vypadala dočista jako nějaká bohyně!

Nakonec se k jejímu skoro k nepoznání změněnému já sklonila Lucka a Lilith s make-upem. Káťa mezitím dojídala drobečky z moučníků, které zůstaly na talířkách.

Zrzčiny oči rozzářily růžovofialové stíny, tváře stříbrný rozjasňovač a ústa malinový lesk.

„Boží!“ Zhodnotila svoje dílo Lucka.

„Jo! Paráda,“ přidala se Lilith a pak se usmála, „ještě tu pro tebe mám kouzlo k dokreslení celkového dojmu.“ Lil podala Heleně dva listy papíru.

„Jo, my taky!“ Katka se začala hrabat v batohu. „Uzmula jsem něco z babiččina krámku!“

Lilith se na mladší Liedlovou podívala a lehce přimhouřila oči. Potom se otočila k Heleně a zářivě se usmála: „Při kouzlení bys měla být sama. My zatím půjdeme vedle. Až budeš hotová, stav se pro nás, ju? Jo, a mimochodem?“ Černovláska si přitáhla rusovlásku blíž k sobě a její hlas přešel v nebezpečný sykot: „Jestli zazvoníš, vykouříš místnost a začneš předčítat, nesmíš přestat.“

Hela otevřela pusu, aby něco řekla, ale Lilith ji chytla za paži a zatřepala s ní: „Neptej se proč. Pochopíš.“ Upřela na ni své tmavé oči, které něco tajily, a potom se otočila a spolu s dvojčaty se rychle vytratila z pokoje. Helena se zadívala na kouzla, která od dívek dostala, a kousla se do rtu.

‚Které z nich použít?‘ přemýšlela v duchu a zadívala se na růžové nástěnné hodiny s blýskavými číslicemi. ‚Na všechny určitě nebude dost času…‘ povzdychla si a začetla se do papíru od Liedlových. ‚Postavte se před zrcadlo, imaginujte si krásu, lásku a světlo a říkejte si… Co je to za blbost? To ani není kouzlo, ne?‘

Helena smračila obočí a pročítala kouzla od dvojčat dál. Všechna byla podobná. Na vyvolání vnitřní bohyně, posílení sebevědomí a sebeuvědomění… a u jednoho byl maličký fialový amulet na stříbrném řetízku. Ten Helena vzala a pověsila si ho kolem krku. Líbil se jí. Ale ta kouzla… Nic moc. Nevypadala, že by mohla fungovat. Zato ta od Lilith, to bylo něco jiného! Ano, ta provede.

Mohla by začít zasvěcením Shub-Niggurathova talismanu pro přitahování sexuální síly a vitality. To jí znělo víc než dobře!

Začetla se do textu rituálu a začala hledat potřebné pomůcky. V malém zeleném hedvábném pytlíčku na posteli se nacházel drobný olověný amulet se vsazeným ametystem.

Vzala jej do ruky a začetla se do poznámek od Lilith: ‚Neboj se, v talismanu je nakupen zemský živel a je nabit mocnou sexuální energií. Doufám, že jsi aspoň celý týden nehulila, ani… Cože? Hulení? Ne… fuj, drogy, to bych nikdy nezkusila…‘ říkala si v duchu Helena a četla dál. Podle návodu si připravila misku se zeminou a tři černé svíce, které byly zabalené v balíčku od Lilith. Potom si přes ramena přehodila zelený plášť a v duchu se usmála. Teď musela vypadat jako Legolas, kterého tak zbožňovala Anička. S úsměvem vzala do rukou pytlíček s talismanem a posadila se ke stolu a četla dál z papíru s pokyny, tentokrát nahlas: „Adept se musí během rituálu ztotožnit se samotným Shub-Niggurathem a s jeho pomocí nechá proudit svou sexuální sílu do talismanu. Ten pak svému nositeli zvýší potenci a sexuální přitažlivost a může být použit i při úsilí o početí potomka.“ Helena se hrdelně zasmála a pokračovala dál v rituálu. Musela si pospíšit, aby ho stihla celý.

Podle pokynů si připravila pomůcky a očistila své tělo. Potom si sedla ke svému stolu do tureckého sedu a začala meditovat. Aspoň se o to pokusila. Celou dobu, co se snažila vyčistit si hlavu, potlačovala nutkání se nahlas smát. To byl tak zvláštní rituál.

„Sláva tobě, otče!“ přečetla nahlas z papíru a začala před sebe sypat v misce připravenou hlínu. Připadala si jako cvok. ‚Ale co, když to pomůže,‘ pomyslela si a svou proklamaci ještě dvakrát zopakovala.

„Ó, ty velký a mocný S-Shub-“ zakoktala se, „Niggu-Niggurate! Naplň svoji silou tento talisman!“ uchopila talismánek do rukou, a ty natáhla před sebe. „Velká kozo z lesů s tisícem mladých,“ rozchechtala se a chvilku jí trvalo, než se uklidnila. „Rohatý bože! Velký bože! Ty, jenž jsi velký mezi velkými. Neutuchající studnice plodnosti a energie. Sláva tobě, otče, sláva tobě!“

Potom si odkašlala: „Jsem stará bytost, kráčející po zemi,“ pokračovala, „jsem Pan i Shub – Ish-Ishnigarrab. A také rohatý bůh. Jsem beran Slunce!“ Snažila se svou mysl přesvědčit, aby se ztotožnila s bohem, ale měla pocit, že to moc dobře nešlo. Najednou jí projel mráz po zádech a z jejích úst se začal ozývat nepřirozeně hluboký hlas. Zděsila se. Ten určitě nebyl její!

„Já jsem ten, kdo k vám promlouvá!“ zaduněl hlas. „Z mých úst se linou zvuky bezrohých bytostí. A jsem ten, který vykládá zákon a opatruje svazek. Otec světa hrůz.“ Helena se ošila a přála si, aby ten hlas ustal, ale on jí tu radost neudělal. „Ten, dle jehož slov se řídí mnohé. Ia Shub – Niggurath!“

Hlas utichl a Helena si připadala jako v transu. Celé tělo ji brnělo a na rtech cítila zvláštní pachuť. Zaskřípala zuby a pak se trochu vzpamatovala a znovu se zadívala do Lilithina textu.

„Volám tě, černá kozo,“ začala roztřeseným hlasem, „obracím se severním směrem a kladu tento talisman k tvým nohám.“ ‚Ale kde je, proboha, sever?‘ zděsila se v duchu a dle návodu položila talisman na zeminu do misky. „Prostup svojí mocí tento talisman a naplň ho svojí sexuální energií, která mi bude ku pomoci. Budu střežit toto tajemství a využívat ho výhradně pro svůj vlastní prospěch.

Propouštím tě, mocný berane Slunce, a děkuji ti za tvou přízeň. Vděčností se skláním před bytostí, jejíž jméno je třpytem devíti úhlů a jež je otcem světa hrůz.“

„Cítím kozla!“ protáhla Katka, zatímco si z plechu v kuchyni Šilhanových krájela další kus moučníku. Lucka se rozesmála a popleskala ji po zádech: „Ale prosím tě!“

„Sláva Shub – Niggurathovi!“ ozvalo se zvolání z Helenina pokoje. Lilith se potměšile usmála, Lucka zvedla obočí a Katka se jen s láskou krmila moučníkem.

„Co blbne?“ zamumlala starší Liedlová.

„Asi kouzlí…“ odtušilo její dvojče s plnou pusou. Lilith mlčela.

„Hustý,“ vydechla Lucka a posadila se ke stolu, „to jsem si nikdy neuměla představit… A my ji máme krejt…“ povzdychla si.

„Dělaly jsme i horší věci,“ huhlala Katka s plnou pusou a ukrojila si další kus moučníku.

„Jo,“ Lucka si zamyšleně promnula bradu, „ale z tohohle nemám dobrý pocit…“

Lilith se posadila vedle ní a zářivě se na ni usmála: „To chce klid, Luci… Je to jen dětské blbnutí…“

Lucka si skousla spodní ret a zadívala se do Lilithiných hlubokých oči a pak zamumlala: „Možná, ale stejně z toho nemám dobrý pocit. V tu chvíli sebou trhla, neboť její dvojče spadlo ze židle, jak se natahovalo pro drobečky z moučníku. Vážně z toho neměla dobrý pocit!

„Takže... připravte si svíčky,“ mumlala Helena, dívajíc se do druhého papíru od Lilith. Měla tak akorát čas ještě na jedno kouzlo. Talisman si strčila do kozačky a hned se cítila jako dračice. „Samé černé. Bílá může být maximálně jedna,“ Hela se na chvíli odmlčela. ‚No jo, ale vždyť já mám samý růžový!‘ Rozhlédla se po pokoji a pak si uvědomila, že pro ni Lilith připravila balíček pomůcek i k druhému kouzlu. ‚Vida, tamhle jich několik je,‘ sehnula se k balíčku od Lilith.

„E-e... Co se tam píše dál? Jo... Rozmístěte svíčky tak, aby vytvářely obrazec pentagramu - co to je?“ Zatvářila se zamyšleně: ‚No co, můžu si to odvodit. Penta je pět... a gram... diagram... to bude nějakej obrazec. Pět obrazců?“ Její čelo se zaplnilo rýhami zadumání: „Jé, já jsem tupec, vždyť je to tu vysvětlený… ehm, ehm... pentagram je pěticípá hvězda kreslená kdysi k magickým účelům, muří noha, pentaefa nebo jinak, obrazec vzniklý spojením pěti bodů, na příklad pěticípá hvězda. Jo, už vím. Holky Liedlovy to všude kreslej.“

Na to Helena rozmístila svíčky dle určení a četla dál: „Stoupněte si proti západní zdi směrem k oltáři a symbolu Bafometa.“ Zrzka se podívala z okna. Venku bylo červené světlo, které kolem sebe rozlévalo zapadající slunce. S vědoucným kývnutím se pootočila o šedesát stupňů čelem k oknu. ‚Všechno bych měla, ale co ten symbol Bafometa?!‘

Našpulila rty a znovu nahlídla do balíčku s magickými proprietami, kde našla malou placičku s vyobrazením postavy s kozlí hlavou s křídly a pentagramem na čele. Jeho dvě ruce ukazovaly na jakási znamení bílého měsíce a černého srpku. Mezi jeho rohy plála pochodeň a v klíně měl nějakou divnou věc. Pod kozlem byla ručně napsaná dvě slova. Samael a Lilith. Asi nějaká jména. Čí, to Helena netušila. Myslela, že Lilith tam zapsala svoje jméno, aby mělo kouzlo větší moc. A nebo taky ne… Mohlo to přece znamenat cokoli!

„Až rozžehnete svíce, zhasněte všechny okolní zdroje světla. Když vyzváněním zvonu a kuřidlem očistíte ovzduší, rozhoďte směs bylin uranské korespondence – co to je? - po místnosti a přečtěte první část kouzla. Napijte se z kalicha a přečtěte druhou část, při které budete potřebovat meč, a nakonec přečtěte nejdůležitější třetí část. U konce rituálu si můžete vyjádřit své nejtajnější tužby, jak vyjádřením slovním, písemným, grafickým, tak i dramatickým přehráváním. U tohohle kroku povolte s klidem uzdu své fantasii. Můžete přehánět, jak chcete. Hm, to jsem teda zvědavá... Hele, to psala Lil! Helčo, v batohu mám svíčky, kalich, nápoj, co máš pít. Meč jsem vzala taky, tak tam někde bude.“

Helena se narovnala a prokřupala si krk. Tohle vypadalo na velký rituál. Zvláštní. Všechna kouzla, která jí připravila Lilith, se zdála děsně promakaná, obřadní… Na rozdíl od těch dětských nesmyslů od Liedlových.

Helena se usmála a pokračovala v přípravě obřadních propriet. Když bylo všechno, jak mělo být, stoupla si doprostřed místnosti, kterou ozařovaly plamínky devíti svící, poté, co zazvonila zvonečkem, který používali rodiče Šilhanovi k tomu, aby svým dětem, které tomu stále věřily, oznámili příchod Ježíška, rozložila druhý papír.

„Pentagramový rituál…“ začala číst. „Postavte se čelem k východu…“ zamyslela se, kde asi může být tato světová strana, a chvilku jí trvalo, než ji napadlo opět se podívat z okna, kde právě po Helenině pravé ruce zapadalo slunce. Usmála se a začala provádět, co se na papíře psalo. Postavila se tváří k východu a začala vizualizovat magický kruh. Podle návodu si měla představovat, že rukou kreslí ohnivé kříže, které sahají od hlavy k chodidlům a od levého rameni k pravému. Měla chuť se smát. Celé jí to přišlo absurdní. Ale možná právě proto to mělo určitě dobře fungovat.

Dotkla se čela a prohlásila: „Ata, Baali! Tvoje je, můj pane!“

Poté si sáhla na podbřišek a vyřkla: „Malchut. Království!“

Při dotyku levého ramene vyslovila: „Ve-Gevura. A moc!“, při dotyku pravého ramene intonovala: „Ve-Gedula. A sláva!“

Zkřížila paže na prsou a další slova skoro křičela, tolik ji rituál pohltil: „Le olam, amen! Na věky, amen!“ Ze všech sil si snažila na průsečíku kříže představit kozí hlavu, jak bylo psané v manuálu, i když nechápala, proč.

Zhluboka se nadechla a ztěžka vydechla a napřaženou levou paží začala do vzduchu vepisovat pentagramy, zatímco měla ruku sevřenou v gestu rockerů a metalistů.

Pořád stála čelem k východu, vepsala první pentagram, nadechla se, přiložila ruku k hrudi a vydechla: „Lucifer!“

Otočila se čelem k severu a s týmiž gesty intonovala: „Belial!“ S tváří obrácenou k západu vyslovila slovo: „Leviathan!“

Poté se obrátila ke dveřím svého pokojíčku a pronesla: „Satan!“ Překvapeně zamrkala. Co to mělo být? Proč právě vyslovila jméno Satana? Byl to snad nějaký temný rituál?

Helenu zaplavil ledový pot, potom se ale otřepala a pokračovala ve čtení.

‚Vyvolání klifotických sil – co to je? Při pronášení téhle formule je důležité vizualizovat si klifotické inteligence v příslušných kvadrantech.‘ Helena pozvedla obočí. Vůbec netušila, o co se jedná, ale moc nad tím nepřemýšlela. Rozpažila ruce a začala číst: „Přede mnou Taumiel – má podobu dvouhlavého muže s netopýřími křídly. Fuj! Jeho tělo je stínové a neurčité. Jejda, to jsem asi neměla číst.“ Helena se podrbala na zátylku. Nechtěla si představovat to netopýří dvouhlavé monstrum. Raději pokračovala dál.

„Za mnou Gamaliel,“ zamračila se. Nechtěla, aby za ní stál podivný muž s hlavou býka. „Po mé levici Ogiel,“ našpulila rty. Ani černého obra ovinutého hadem si nechtěla představovat. „Po mé pravici Samael,“ vykulila oči, když četla, že má mít vzezření ďábla. Ošila se. Tohle se jí přestávalo líbit. Nesměla se ale vzdávat: „Okolo mne planou Bafomety a nade mnou září šesticípá hvězda.“ Podle návodu zopakovala první část, ve které kreslila planoucí Bafometovy kříže a, zůstavši obrácena k východu, přečetla: „Ex-ar-pe!“

Otočila se na jih: „Bi-to-em!“

S čelem upřeným na západ pronesla: „He-ko-ma!“, otočivši se na sever: „Na-en-ta.“ Vůbec nechápala, co to říká, ale bylo to součástí kouzla, které jí mohlo pomoci k dosažení nejsladšího cíle. Nalezení přítele.

Znovu se obrátila na východ a začala invokovat archanděly. To ji trochu uklidnilo, archandělé byli určitě bytosti světla, ne nějací divní černí obři nebo dvouhlavé obludy.

„Ra-asa i Raf-a-el!“ pronesla a otočila se na západ. „So-bo-el-en i Ga-bri-el!“

S tváří obrácenou k jihu pronesla: „Ba-ba-ge i Mi-cha-el!“ a na sever: „Od Lu-ka-el i U-ri-el!“

Představila si hořící hvězdy, které před ní stojí a vyhláskovala: „Mi-ka-ma Un-al I-al-po-re Ao-i-ve-ae Da-sa-ta Bi-a-he Asa-pete Ta!“

Potom znovu nakreslila Bafometův kříž a hluboce vydechla. Tohle kouzlo vypadalo vážně náročně a profesionálně. ‚To by v tom byl čert, aby nefungovalo!‘ usmála se Helena a opět sklopila zrak do papírů.

Odkašlala si a začala číst dál: „Ehm, ehm... vyzývám Satana. Sat-Satana?“ Dívku zaplavil ledový pot a ona překvapeně zamrkala. Nevěděla o tom, že to bude mít co do činění se Satanem. A ještě aby ho vzývala! Když si volala na ochranu ty podivné bytosti, přišlo jí to zvláštní, ale necítila takový strach jako při volání Satana. Co když se to podaří? Co když ji posedne nebo kdo ví co dalšího a ona skončí jako mnoho z obětí satanských rituálů, o kterých tak ráda přeháněla média?

Zjistila, že se strachy potí a třese. Nemohla se vůbec ovládat. Užuž se chystala opustit zbrkle místnost, ale vtom se jí vybavila Lilithina slova: „Jestli zazvoníš, vykouříš místnost a začneš předčítat, nesmíš přestat.“

Helena na prázdno polkla a začala číst dál. Vždyť už byla jen krůček ke splnění svého snu! Nesměla to tak rychle vzdát. Tady šlo o všechno!

Když dočetla poslední slovo, pocítila sucho v krku. Přišlo jí docela vhod, že se v textu rituálu psalo, že se musí napít. Natáhla se pro kalich, který předtím položila před sebe na provizorní oltář. Temně rudá tekutina zaplnila její ústa trpkou pachutí míšenou s hořkostí.

Přeběhl jí mráz po zádech a otřásla se odporem. S nechutí upustila na zem pohár, z něhož se následně vylila nachová tekutina a obarvila její růžový koberec na černo. Uskočila, přičemž se dotkla nohou místa, kam nedopadal svit svíček.

Venku silně zahřmělo. Skromně osvětlený pokoj ozářilo jasně modré světlo. Helenino srdce přestalo tlouct. Připadalo jí, že jí netluče celou věčnost. Přestala dýchat. Ovanul ji ledový vzduch. Její tělo, ve kterém nebyly patrné žádné známky života, probodával mrazivý chlad. Celé tělo ji štípalo. Zavrávorala. Stála na jedné noze a padala. Padala... Došlápla na druhé chodidlo. Srdce jí začalo tlouct. Čas se najednou poněkud zrychlil. Stále nemohla dýchat. Její plíce svíral mrazivý chlad. Padla na kolena. Opřena dlaněmi o zem se začala dožadovat vzduchu. Od zdí jejího pokoje se odrážel hlasitý sípot. Konečně se jí podařilo aspoň trochu nadechnout.

„Hee... ne... pro... ne... prosím... já... heu... já to... já... já to dodělám... je...“ Ledové sevření náhle povolilo. Zhluboka se nadechla. Nebyla s to se zvednout. Její tělo zalité mrazivým chladem se stále třáslo. Jako oporu při vstávání použila postel, vedle které byla svalená. Když se napřímila, vzala do vlhkých rukou meč a začala předříkávat: „Vyvolávám vás, knížata pekel. Vyvolávám tě, Satane, z Jihu,“ ukázala ven z okna, kde právě ukázal další blesk. Strach, který v těch chvílích cítila, byl neskutečný. Ale když už začala, nesměla couvnout.

„Vyvolávám tě, Lucifere, z východu,“ to právě ukázala ostřím na plakát Standy Dolínka.

„Vyvolávám tě, Baliale, ze severu,“ opět se otočila o devadesát stupňů. „A vyvolávám i Leviathana ze západu!“ Její ruka, oslabená tíží meče, ukazovala těžkou zbraní postupně na každou světovou stranu. Když dořekla poslední slovo, její paže nemohoucně klesla. Dívka chvíli nahlas oddychovala a pak se opět podívala na papír, jenž byl potřísněn rudou tekutinou, která od té doby, co Helena vylila pohár, ztmavla.

„Hm. Invokace k vyvolání smyslnosti...“ Helena pozvedla obočí. Pokud tento rituál dokončí, nic jí nebude stát v cestě k nalezení toho pravého!

Děvče se posadilo na zem, co nejpohodlněji, jak jen to její bolavé tělo dovolovalo. ‚Už ať to mám za sebou. Rychle,‘ říkala si v duchu, ‚co mi to ta Lilith jenom připravila?‘ pomyslela si Helena a hnedka začala předčítat. „Zjevte se. Ó, vy nádherní zplozenci propasti, a učiňte se viditelnými mým zrakům. Soustředila jsem myšlenky na žhnoucí výčnělek planoucí vyvolenou touhou okamžiku, kdy se zvětšuje a horce nabíhá a mohutní.

Vyšlete onoho posla vilných rozkoší; nechť chlípné představy mých temných tužeb zbytní v činy a skutky budoucnosti,“ semkla rty a pozvedla obočí. V textu byla použita slova, která znala z archaické literatury, a teď jí přišla nad míru vtipná.

„Z šesté věže Satanovy přijde znamení, jež spojí se s vnitřními šťávami, společně pak pohnou tělem, jež povolávám.

Shromáždila jsem své symboly; připravuji se vyvolat toho, jenž přijde, a obraz, který jsem sama stvořila, se hrozivě vznáší jako zuřivý bazilišek čekající na vypuštění.“ ‚Br! Nemám ráda hady!‘ pomyslela si v duchu a pokračovala ve čtení.

„Vize skutečností stane se, a krmí již má oběť skýtá, se úhly prvého rozměru stanou ztělesněním rozměru třetího.

Vyjdete do prázdné noci - světla dne - a proniknete myslí, jež myšlenkami ozývá se vedoucími k cestám hříšné bezuzdnosti.

Lůno mé plane! Kapky nektaru z nedočkavé jeskyně mé jako pyl ať působí na dumající hlavu, a mysl nepociťující touhu náhle otřese se hnutím, jež ji zcela poblázní. Až vlnobití zklidní se, započnou nová putování; tělo, po němž toužím, přijde ke mně. Ve jménu velké děvky babylónské, ve jménu Lilith a Hekaté, kéž vyplní se touha má! Šemhamforaš! Sláva Satanovi!“ Poslední slova vykřikla s pocitem úlevy. Tak moc ji text děsil. Teď už jí jen zbývalo zahrát připravenou scénku. Ale jak na to?

„Ó, to je fešák!“ zapištěla svým sopránem, zkoušejíc se napodobit.

„Hm, ahoj, krásko, jaký je tvoje jméno?“ řekla hlubokým hlasem, který měl zřejmě připomínat mužský.

„Hihihi!“ zahihňala se sama sobě. „Helča, Helča Šilhanová!“ chlubila se.

„Hezký jméno. Já se jmenuju-“ na chvíli se zamyslela, aby vybrala to nejlepší, „já se jmenuju Pepa.“ V duchu se pochválila za výběr jména. ‚Jako děda!‘ říkala si.

„Hm, Pepo, máš pěkný... pěkný... máš pěkný vlasy,“ vybrebtla Helena. Chvíli přemýšlela, co by mohla dál říkat, a pak se jí vybavila slova psaná na listu. Povolte v klidu uzdu své fantasii. Můžete přehánět, jak chcete.

‚Když přehánět, tak přehánět,‘ pomyslela si s úsměvem a znovu se vnořila do své role.

„Chci říct pleš. Máš hezkou pleš!“ opravila svou minulou větu.

„Dej mi pusu, bejby!“ zachrčela chlípným mužským hlasem a zavřela oči, natáhla krk a vyšpulila rtíky.

„Ó, já nemohu, Pepo! Stydím se. Je to velmi necudné,“ zapištěla, předstírajíc cudnou nesmělou školačku.

„Ale no tak, krásko. Teď na tebe skočím a budeme se líbat!“ zahuhlala Josefovým hlubokým hlasem a na to skočila do vzduchu a rozplácla se na koberci.

„Au! Zatraceně! Proboha!“ zaklela a při tom si třela pohmožděná kolena. Pak už jen sykala a vydávala vzdechy, naprosto zaujata svým divadlem.

Katka právě dojídala poslední drobečky moučníku z plechu paní Šilhanové, když se z Helenina pokoje začaly ozývat prapodivné zvuky. Mladší Liedlová vytřeštila oči a ztratila chuť k jídlu: „Co to ta holka dělá?“ vydechla překvapeně.

Lilith se jen ušklíbla: „Asi popustila uzdu své fantasie,“ pronesla pichlavě.

„Teda… ale měla by s tím přestat,“ Lucka se zadívala na nástěnné hodiny visící v kuchyni Šilhanových, „podle toho, co říkala, se má její máti vrátit s bráchou z tréninku každou chvíli… a jestli ji uslyší, bude to hodně obtížně vysvětlovat. Zní to fakt úchylně. Katko, co to děláš?“ zamračila se na své dvojče, které začalo vytahovat z jedné z polic hrníčky a zkoušet si je přikládat na ucho. „Pokud ji chceš špiclovat, myslím, že je dost hlasitá na to, abys odposlouchávala hrnečkem…“

„Tady jde o feeling, Luci,“ poučovala ji mladší sestra, „na!“ A podávala jí další hrneček. „Pojď to s námi taky zkusit, Lilith!“ vyzvala tmavovlásku, zatímco se kradla ke dveřím Helenina pokoje. Lucka protočila oči v sloup, povzdechla si, ale mladší sestřičku následovala. Lilith zůstávala sedět v kuchyni.

Katka se s úsměvem nalepila na dveře s hrnečkem a poslouchala podivné dění v pokojíčku. Lucka se k ní, aby se neřeklo, připojila, a se znechuceným výrazem ve tváři poslouchala Helenino vyšilování.

„Ó ano, ještě!“

„Dej mi pusu!“

„O, máš pevné hýždě!“

Katka vyprskla smíchy a Lucka ji musela dloubnout do žeber, aby se aspoň trochu ovládla.

„Helenko, ty šibalko!“

To už nevydržela ani starší Liedlová. Měla až moc bujnou fantasii. A představovat si Helenino první rande, které probíhá nějakým takovým způsobem... ‚Hnus! Prostě hnus!‘

„Mlask, mlask! Ach, ach!“

„Ó, ne!“

„Ó, ano!“

„Ale ne!“

„Ale jo!“ Helenino volání a sténání bylo slyšet všude. Lidé se zastavovali na ulici a dívali se vzhůru do oken paneláku. Sousedé znechuceně zavírali okna. Paní Šilhanová, vedoucí malého Pavlíka z tréninku, zacpala synkovi uši a právě si náhodou vzpomněla, že potřebuje nutně něco nakoupit, a přemýšlela, kdo z jejich domu je tak zvrhlý, že provozuje podobné praktiky, byť v bouřce, ale stále ještě za bílého dne.

Ptáci odlétli s vyděšeným křikem z rozložitého habru a i jiná drobná zvěř opouštěla své úkryty, míříc do nedalekého remízku. Pouze štíhlý černý dobrman zůstal sedět na trávníku před domem Šilhanových. Jeho krátká srst se leskla ve svitu lamp a házela jemné odlesky. Zvolna dýchal a jeho temně modré oči bystře sledovaly okolí. Byla tma. Černý pes náhle nastražil uši. Z domu číslo 1212 vyšla načesaná rusovlasá dívka v chlupatém kožichu z pravé bobří kůže.  Opatrně našlapovala v černých kozačkách s jehlovým podpatkem v nevelké vrstvě třpytivého sněhu. Přes rameno měla hozenou kabelku sladěnou s oblečením. Náhle se stalo něco, co by málokdo postřehl. Psovy oči rudě zaplály. Zrak upřel na mladou chodkyni, až dokud nezašla za první roh. Poté se pomalu zdvihl a odběhl do nejhustší tmy.

Kapitola 7: Bouda

pátek, 26. října 2012, Klub Bouda, Praha

Vyhlášený taneční klub Bouda praskal ve švech. Bylo půl sedmé a dvě minuty. Helena nervózně přešlapovala před vchodem do klubu a rozhlížela se kolem. Čekala na svou chatovou kamarádku Danču Rasničkovou, která měla zpoždění.

Snažila se nevšímat si chlípných pohledů okolo procházejících mužů, které jí byly nepříjemné. Na jednu stranu ji těšila jejich pozornost, na druhou stranu se jí nelíbilo cítit se jako maso na prodej. Ignorovala chlípnou poznámku mladého frajírka i dotaz jeho společníka, za kolik s nimi půjde do trojky. Otočila se k nim zády, aby neviděli, jak se červená, a začala nervózně přecházet sem a tam s mobilem v ruce, na jehož displeji hypnotizovala hodiny, a doufala, že Danča co nevidět dorazí.

Když tak o tom Helena uvažovala, nikdy ji vlastně osobně neviděla. Znala ji pouze z fotek, které si vyměnily, když se seznámily. Danča byla moc krásná mladá žena. Dlouhé hnědé vlasy prozářené melírovými proužky jí spadaly v pěkných vlnách do půli zad, byla štíhlá s poměrně velkým poprsím, hnědýma výraznýma očima a drobným nosíkem posetým jemnou sprškou pih. Helena si přála vypadat jako ona. Kdyby tomu tak bylo, byla si jista, že by mohla mít jakéhokoli chlapce či muže, na kterého by si vzpomněla.

Když jí Dany poslala svoji první fotku, zastyděla se Helena za to, jak vypadá, a požádala Lucku Liedlovou, aby ji vylepšila pomocí Photoshopu. A takto upravenou identitou se chlubila na chatech. Najednou se zarazila: ‚Ale co když mě Danča nepozná?‘ pomyslela si. Vypadala přece jen jinak než na fotkách, kterými se chlubila. ‚Co když už vešla do klubu a mne ignorovala?‘

Ucítila, jak jí srdce sevřela ledová pěst a otočila se k prosklenému vstupu do Boudy a zadívala se na svůj odraz. ‚Ne! Tak to určitě není!‘ ujišťovala se, zatímco si prohlížela svoje zrcadlové já. Její kamarádky z ní udělaly prvotřídní kočku a ta Lilithina kouzla evidentně fungovala. Muži se po ní žádostivě dívali, nějakého skvělého dnes určitě potká.

Trhla sebou. Najednou jí zapípal mobil. SMS. Helena měla nastavenou hlasitost tak vysoko, že se příchozí zprávy polekala. Že by jí psala Danča?

Zadívala se na displej telefonu a radost jí přešla. Žádná Danča, byla to jen Lucka. Dvojčata jí přála hodně štěstí a psala, že paní Šilhanová volala a jim se podařilo Helču do telefonu dokonale zahrát, takže má na celou noc zajištěné krytí.

Zrzka se pousmála. Byly milé, tyhle průšvihářky. Když zrovna netropily lotroviny a neprovozovaly svůj byznys, byly to supr holky. ‚No co. Odpovím jim potom,‘ pomyslela si a užuž chtěla schovat mobil do kabelky, když se zvuk příchozí SMS ozval znovu.

Ahoj, Hel! Sorry, dnes nedorazim. ;-( Neco mi do toho vlezlo. Fakt sorry. Preju uspesny lov, kocko! :-* Pak dej vedet, jak dopad. *KISS* Danca R.

Ta ledová neviditelná ruka, která před chvilkou svírala Helenino srdce, jako by svůj stisk zesílila. ‚Tak Danča nepřijde? Nechala mě v tom?‘ honilo se jí hlavou a ona ucítila nepříjemný pocit v žaludku. Začala mít strach. Být sama na cizím místě, sama v nočním klubu… Sama s cizími lidmi…

Mimoděk sevřela v ruce fialový amulet od Liedlových, který jí visel na krku. Co by měla dělat? Jít domů? Jít k Liedlovým? Nebo si jít za svým cílem a sehnat si přítele?

Stiskla amulet mezi rty a přemýšlela. Něco jí říkalo, že zůstávat není dobrý nápad. Ale holky se budou ve škole určitě ptát… Nesměla jim ukázat, jak je nemožná, že nedokáže ani nikoho sbalit. Nesmí dopustit, aby se dozvěděly, že to vzdala. Ano, mohla by si něco vymyslet, ale věděla, že dvojčata by ji jistojistě prokoukla.

Tiše si povzdechla a zadívala se na vstup do klubu. Ne, teď už je příliš daleko. Přece to nevzdá!

Zavřela oči a zhluboka se nadechla. Potom vykročila směrem k vyhazovači. Byla přece děsně sexy, musí teda působit i sebevědomě. A ona to zvládne! Jde jí přeci o všechno! Nemůže být poslední z party, kdo nemá přítele!

Přešla až k osvalenému, podle jejího osobního odhadu, třicátníkovi v černém oblečení, který stál s rukama založenýma na prsou ve dveřích klubu a mračil se na celý svět, aby od Boudy odehnal všechny nežádoucí lidi.

„Nazdar fešáku,“ usmála se na něj koketně Helena.

„Nazdar, kočičko,“ sjel ji hodnotícím pohledem a lehce se pousmál, „tak na koho to bude?“ Zadíval se do seznamu a potom pohlédl Heleně do očí.

‚Na koho to bude? Cože?!‘ Svojí otázkou ji zaskočil.

„No, ehm…“ zakoktala se. „Na Danču Rasničkovou,“ odpověděla potom a pokusila se o sebevědomý úsměv.

Muž se opět zadíval do seznamu: „Hm, mám tu psanou slečnu Rasničkovou a doprovod… Takže… jen vy?“ Mrkl na ni se zájmem.

„Dneska jen já!“ pokrčila rameny Helena.

Muž poodstoupil ze dveří a uvolnil jí cestu: „Tak se dobře bav, kotě!“ zašklebil se, a když procházela kolem něj, plácl ji po zadku.

Helena zrudla a co nejrychleji vešla do prostor klubu. Evidentně měla u mužů úspěch, to bylo fajn.

Prošla malou chodbičkou osvětlenou zvláštním namodralým světlem, které dokonale zvýrazňovalo světlé a metalické barvy, a pokračovala dál až k velkému potemnělému prostoru, kde byl na kraji bar, podél stěn stolky se židličkami a uprostřed rozlehlý taneční parket, na kterém se to hemžilo zpocenými těly, zmítajícími se do rytmu hudby, kterou vyluzovala složitá aparatura napojená na mixážní pult DJ Stehna. Sál byl osvětlen haluzním poblikáváním barevných stroboskopů a působil na dívku psychedelickým dojmem.

Helena popošla vpřed. Nevěděla, co přesně má dělat. Měla tančit? Sama? Nebo si koupit pití u baru? Nebo jen tak postávat na kraji placu a doufat, že si jí někdo všimne?

Nejistě se rozhlížela kolem a přemýšlela, co by udělaly její zkušenější kamarádky. Netušila, ale u jedné si byla jistá. Uměla si její chování živě představit. Katka by šla první k baru a koupila si křupky nebo oříšky, aby nabrala energii na výrazový tanec se svým dvojčetem. Lucka… ta by šla hned trsat a pařit. Míša by nejspíš skončila s Ančou u baru a Lilith? Vůbec netušila, co by udělala Lilith.

No, ale co… půjde si koupit něco k pití a pak si zatrsat. Musela přiznat, že taneční hudba, která se nesla sálem, se jí moc nezamlouvala. ‚Žádný Standa Dolínek! No jo, co by teď udělal Standa Dolínek?‘ pomyslela si s úsměvem. ‚Zabral by bar!‘ prohlásilo v duchu její cyničtější já a ona měla jasno v tom, co udělá.

„Poprosila bych jednu colu!“ požádala barmana, snažíc se překřičet hlasitý zvuk hudby.

„Colu s rumem!“ zahalekal na ni a dal si ruku k uchu, aby ji lépe slyšel.

„Jen colu!“ zopakovala hlasitěji.

„Ale no tak, kotě,“ ozval se vedle ní božsky znějící hlas, „nech si tu coličku vylepšit.“

Helena se s bušením srdce otočila za zdrojem zvuku. Nevěřila svým uším. Tenhle hlas moc dobře znala! Nemohla si ho splést s žádným jiným, vždyť si ho pouštěla do uší od rána do noci.

„S-Standa Dolínek?“ vydechla a okouzleně se posadila na barovou židličku vedle mladíka.

„Pro přátele Stan!“ zářivě se na ni usmál, uchopil do rukou její dlaň a jemně ji políbil. ‚Jsem tvoje velká fanynka!‘ přála si říct Helena. Přála si to vykřičet celému světu, ale nemohla. Nesměla se před svým idolem ztrapnit. ‚Kouzla zabrala! Sedím ve vyhlášeném baru s mužem svých snů! Jupí!‘ výskala v duchu.

„Takže rum s colou?“ dožadoval se její odpovědi barman. Zadívala se na Standu Dolínka, který se na ni usmíval, maje rošťácké ohníčky v očích a dolíčky ve tvářích, a potom znovu na barmana. Na prázdno polkla: „Jo, tak jo!“ prohlásila nesměle a pak se mile usmála.

„Oukej, baby, máš občanku?“

Helena na prázdno polkla, a potom se začala hrabat v kabelce. „J-jo, tady,“ vytáhla falešnou občanku a barmanovi ji podávala. Začala se u toho trochu potit – co kdyby muž poznal, že není pravá? Ten se jen podíval na datum narození a potom už jí podával velkou sklenici rumu s colou se slovy: „V pořádku.“

Helena rychle schovala občanku do kabelky před zvědavým pohledem Standy Dolínka a zhluboka se napila ze své sklenice.

„Tak Helča, jo?“ ptal se jí její idol, v ruce ležérně drže sklenici se svým drinkem.

„Jo, Helča,“ pípla nesměle a byla ráda, že je v místnosti přítmí, protože tušila, že bude rudá od hlavy k patě. Pod Stanovým pohledem tála jak svíčka.

„Nikdy předtím jsem tě tu neviděl, Helčo,“ prohlásil zpěvák a se zájmem si ji prohlížel.

„Jsem tu poprvé,“ zamumlala a znovu se zhluboka napila ze své skleničky. Bublinky z coly jí vystřelily do nosu a ona si jemně říhla. Zastyděla se za svůj projev, ale zdálo se, že Stanovi to přišlo spíš roztomilé.

„A co že tak sama?“ zeptal se jí a kouzelně na ni zamrkal.

„Měla jsem tu být s kamarádkou,“ zamumlala, „ale ona nemohla.“

„Jaká škoda,“ pronesl a v očích mu zaplály čertovské jiskřičky, „myslím tím škoda pro ni… a dobře pro mne, Helčo,“ zazubil se na ni tím svým kouzelným úsměvem a chytil ji na stole za ruku.

Helena zrudla, odklonila zrak, ale ruku neodtáhla. Místo toho dopila celou svou sklenici coly s rumem a znovu si jemně uříhla. Umiňovala si, že příště si objedná vodku s džusem.

Standa Dolínek se zvonivě zasmál a dál si prohlížel dívku zkoumavým pohledem.

Objednal si od barmana dva panáky Tequilly, jednoho jí nabídl a druhého si vzal sám. Helena chtěla odmítnout. Její první zkušenost s alkoholem byla tahle cola s rumem a ona měla pocit, že jí až příliš rychle stoupá do hlavy. Nakonec ale přijala, nechtěla si před svým idolem připadat jako nějaké děcko.

Stan si s ní přiťukl sklenicemi a kopl do sebe svého panáka na ex. Helena ho napodobila, ale když alkohol polykala, tolik ji pálil v krku, že ho málem vyprskla, a po polknutí se rozkašlala. Nechápala, co na tom pití dospělí viděli. Vždyť to byl čirej hnus! Fialovej!

Standa Dolínek vydechl a otřel si hřbetem ruky pusu, potom přiblížil svou tvář k té Helenině a svůdně zachraplal: „Tančíš?“

„Moc ráda,“ vypískla dívka a odložila svůj bobří kožíšek.

„Teda… páni!“ zhodnotil Helenin outfit Standa a uznale zahvízdal.

„Co?“ Helena zrudla a začala přemýšlet, jestli její sukně není příliš krátká nebo jestli jí z oblečení někde neleze špek.

„Že jsi kočička!“ zavrněl mladík, chytil ji kolem pasu a přitáhl si ji k sobě. Helena vydechla vzrušením. A cítila srdce až v krku.

Chtělo se jí brečet, smát i křičet, právě se jí splnil největší sen jejího života. Tančila v Boudě se samotným Standou Dolínkem. To snad nebylo možné! Jak se to stalo? Taková náhoda, že ho potká u baru a on si jí všimne a sám od sebe jí věnuje pozornost?

Se Standou v objetí vplula na parket a už se spolu svíjeli v rytmu jednoho pomalejšího songu, který DJ Stehno pouštěl.

Zrzka vdechovala opojnou vůni svého idolu a nechala se unášet kouzlem okamžiku. Bylo jí naprosto skvěle. Hrozně si tyhle okamžiky užívala a v duchu děkovala Lilith za její kouzla, která jednoznačně fungovala, a dvojčatům za supr sexy outfit a nový look, který jí vytvořila.

Standa si ji tiskl na své zpocené horké tělo a ona přemýšlela, proč si dává peněženku do přední kapsy. Docela nepříjemně ji tlačila.

„Helenko,“ zašeptal jí do ucha a sjel jí rukou z pasu až na zadek.

„Stane,“ vydechla a snažila se mu ruku vrátit do společensky přijatelné polohy.

„Ale no tak,“ zašeptal jí do ucha a dívku ovanul odér alkoholu vycházející z jeho úst, a vzápětí ji Stanislav políbil na krk.

Přeběhl jí mráz po zádech a Helena vyvalila oči. Tohle byla její první pusa s klukem. Pokud tedy nepočítala pusu od tatínka nebo dědečka Pepy.

Stanislav Dolínek sjel svou rukou na její zadek a snažil se sáhnout pod lem sukně.

„Stane, Stane! No tak – a-ah!“ vyjekla a ošila se. Stanislav ji pomalu dotlačoval ke kraji parketu. Hladil ji při tom po zádech a líbal na krku. Pozvolna přešel až k jejím rtům. „Malinový lesk na rty,“ usmál se, „používám podobný!“

Helena nevěděla, co na to říct. Pořád nemohla uvěřit tomu, co se právě dělo. Byla na diskotéce se Standou Dolínkem. S TÍM Standou Dolínkem. ONA!

Dotlačil ji k postranní chodbě, kde byly záchodky, a tam ji opřel zády o stěnu.

„Stane,“ sykla slabě.

„Pst, Helčo,“ zamumlal a začal ji znovu líbat a přitom lovil cosi v zadní kapse svých kalhot. Když ruku vytáhl, Helena zjistila, že je to peněženka, a svému zjištění se v duchu podivila: ‚Myslela jsem, že má peněženku vepředu! Že by nosil dvě?‘ Pokrčila nad svou úvahou rameny. Jako zpěvák byl určitě bohatý, takže klidně mohl nosit dvě peněženky.

Standa se od ní odtáhl a peněženku otevřel, chvilku se v ní probíral a šátral v kapsičkách, a pak s vítězoslavným pohledem vytáhl malý lesklý čtvercový balíček.

Helena překvapeně zamrkala. Takový už viděla. Věděla, k čemu se používá! Když měla v ruce balíček podobného typu naposledy, uzmuly je rodičům Míši Klimešové z hrnečku s pokličkou na nočním stolku, a sestry Liedlovy se rozhodly vymyslet mnoho způsobů, jak ho použít. Ovšem jinak, než k čemu byl stvořen. Nejdřív zkoušely prezervativy nafukovat jako balonky, potom si z nich dělaly vodní bomby, které házely po lidech, a nakonec Lucka odkudsi přinesla kapalný dusík, který nalila do petky, prezervativ zavázala přes její hrdlo a pak všechny dívky se zaujetím sledovaly, do jakýchže rozměrů je schopný se nafouknout. „To je jak na slona!“ komentovala tehdy rozměry nafouknuté gumy Katka.

Helena se uchechtla svým představám a Standa se na ni zadíval s pozdviženým obočím. Nechápal, co bylo k smíchu, nebo proč se uhihňávala jako malá školačka.

Helena se uculila a sklopila oči. Pokud by se se svým idolem teď vyspala, byla by nejspíš první z party, kdo měl kluka.  Jako že skutečně měl! A to by bylo ohromné! Na druhou stranu jí v hlavě rezonoval hlas její matky: „Hubička nedělá Kubíčka, Helenko. Pusu a dost… Víc nikomu nedovol…“

Uvědomovala si, že alkohol, který vypila, jí velice rychle stoupá do hlavy, a společnost Standy Dolínka  její pomatení smyslů násobila.

Stanislav roztrhl obal prezervativu zuby a zatvářil se na dívku jako žádostivý hřebec. A stejně tak zafrkal.

Helena se zarazila. To pohled v jeho očích a opilost, která z nich čišela, jí říkaly, že takhle ne, že to takhle nechce.

‚A co bude zítra?‘ říkal jí pochybovačný hlas v její hlavě. ‚Vyspíš se s ním, a co bude pak? Je opilý! Co když tě pak nebude chtít? Co pak?‘ Helena se zamračila a snažila se ten ošklivý hlásek utišit, ale zdál se jí čím dál silnější.

Stan zabloudil rukou pod její sukni, ale chytila ho za předloktí. „Tohle ne!“ vyhrkla rázně.

„Ale no tak, kočičko, neboj se, bude se ti to líbit!“

„Ne, Stane, prosím, ne!“

„Ale jo, nebraň se,“ znovu se na ni pokusil sáhnout. V tu chvíli, jako by Helena vystřízlivěla. „Já to tak nechci!“ vyjekla.

Opilý mladík ji chytil pod krkem, opět ji začal líbat a snažil se z ní servat šaty. Pokusila se ječet, ale zacpal jí ústa. Chtěla se bránit, ale byl o moc silnější, než ona. Najednou si uvědomila, že v ruce drží fialový amulet, který jí visel kolem krku, a v tu chvíli ji Stan pustil. Ne, že by dbal jejích protestů, ale najednou jako by zkameněl a svalil se na zem. Jakmile upadl, Helena zjistila, proč. Za ním stál muž, který mohl být jen o pár let starší než její otec, a levou rukou si třel pohmožděné klouby pravačky.

Chvilku bylo ticho, které přerušil soprán rozrušené dívky: „Vy jste ho zabil?“

Muž věnoval hromádce neštěstí válející se na zemi, která si ještě před chvílí hrdě říkala Standa Dolínek, opovržlivý pohled: „Ne. Jen zpacifikoval.“

„Proč?“ vydechla Helena.

„Protože dělal něco, co se vám nelíbilo, má sladká dámo,“ chytil ji za ruku, a tu náznakem políbil. Helena se zapýřila jako malá holčička.

„Zachránil jsem vás,“ čepýřil se muž, „velice rád pomáhám kráskám v nesnázích.“

Helena zrudla ještě víc, sklopila oči a pak se na muže znovu zadívala, aby si ho lépe prohlédla. Ani si neuvědomila, že stále držel její ruku.

V přítmí postranní chodby působil na její smysly zmatené alkoholem a nedávno prožitým šokem, téměř heroicky.

Byl vysoký, štíhlý, jeho obličej zdobily poměrně velké hranaté brýle a vlasy působily velice hustým dojmem, dokonce jako by nebyly pravé. Na sobě měl světlé plátěné kalhoty, kostkovanou košili a pletenou vestu s norským vzorem.

‚Ó, to je fešák!‘ pomyslela si Helena a nohy jako by se jí podlamovaly.

Muž se na ni jen okouzleně usmíval a potom se jemně poklonil: „Tak… abychom začali líp… Hm… Tak teda… Hm… Ahoj, krásko, jaký je tvoje jméno?“ řekl hlubokým hlasem a zamrkal na ni zpod svých brýlí.

Nesměle se zahihňala a potom pronesla: „Helča, Helča Šilhanová!“

„Hezký jméno. Já se jmenuju-“ na chvilku jako by se zamyslel, co říct, ale potom se jen usmál, „já se jmenuju Pepa.“

Helenino srdce vynechalo úder. ‚To je jako v tom mém kouzlu!‘ zasnila se a okouzleně si Pepu prohlížela. Připadalo jí, že ho odněkud zná. Netušila odkud. Umiňovala si ale, že ho musí za jeho hrdinství odměnit.

„Hm, Pepo, máš pěkný... pěkný... máš pěkný vlasy,“ vybrebtla Helena, vztáhla k němu ruce a zajela mu prsty do vlasů. Zarazil se. V další chvíli držela v ruce jeho příčesek.

„Hups…“ přiopilá Helena se zatvářila jako malé dítě, co provedlo něco, co nemělo, odhodila příčesek stranou, kouzelně se na Pepu zaculila a zašvitořila: „Chci říct pleš. Máš hezkou pleš!“

Muž chvilku váhal, jestli to dívka myslí vážně nebo si z něj dělá legraci. Ve chvíli, kdy ho Helena uchopila za ruku a odtáhla na parket, se však usmál.

„Chci tančit!“ vydechla zrzka a zatočila se dokola. Josef se jen usmál a začal kolem ní křepčit tak, že kdyby ho někdo viděl, myslel by, že má nějaký záchvat nebo tančí tanec svatého Víta.

Helena, se smysly opilými alkoholem, hudbou a vírem minulých událostí, si tanec náramně užívala. Tak uvolněná jako teď snad nikdy nebyla. Bylo to úžasné, osvobozující, povzbuzující. Nádherné!

„Mám hlad!“ zavolala na Pepu asi po hodině křepčení.

„Mám něco s sebou,“ usmál se na ni, „pojď!“ Chytil ji za ruku a vedl ji k jednomu stolku na straně parketu, kde z odložené aktovky vytáhl velkou plastovou krabici plnou nějakého jídla. Helena se podivila, ale ani ji to moc nepřekvapilo.

„Při takovéhle zábavě často dostanu hlad... A oříšky a chipsy, co prodávají u baru, jsou drahé!“

Helena jen pokrčila rameny. Měl pravdu. A to, že byl šetrný, jí přišlo zatraceně sexy.

„A co máš?“

„Zemlbábu!“ otevřel krabici a z ní se rozlinula vůně jablek a skořicového cukru. Pepa odkudsi vytáhl dvě plastové vidličky, z nichž jednu podal Heleně. „Moje nejoblíbenější jídlo,“ přiznal se a napil se ze své sklenice, která stála na stole a vypadala, že je plná mléka.

Helena povytáhla obočí, ale neříkala nic. Z nějakého důvodu ji napadla slova, která četla v časopisu Podlidé dvojčat Liedlových: ‚... Joe velmi truchlil kvůli svému nešťastně zesnulému dítěti ýtýmu, ale zemlbába ze školní jídelny - jeho oblíbené jídlo - mu zvedla náladu.‘ Mávla nad svou úvahou rukou. Všichni zralí muži měli určitě rádi zemlbábu.

Napíchla si na vidličku kus podivně vyhlížejícího pokrmu z Pepovy krabice a opatrně si ho vložila do úst. V puse se jí rozvinula sladká chuť jablek se skořicí s příměsí čehosi zvláštního, co její chuťové pohárky neznaly. Usmála se. Přesně tak, teda krom toho podivného nasládlého dozvuku, chutnala zemlbába, kterou vařili ve školní jídelně před dvěma dny. Helena si připadala jako ve snu. Přemýšlela, jestli na ni tak opojně působil alkohol nebo Pepova společnost.

Nabídl jí k zapití zemlbáby mléko ze své sklenice. Zhluboka se napila a nad horním rtem jí zůstal bílý knírek. Pepa se na ni okouzleně usmál a začal jí ho otírat bílým kapesníčkem s vyšitým monogramem J. T..

Helena si připadala jako ve snu. Zaklonila hlavu a hrdelně se zasmála. Nedaleko ní se vlnily desítky zpocených těl na přeplněném parketu a všude kolem se míhala barevná světýlka vysílaná stroboskopy.

„Je mi nádherně, Pepo,“ zasípala a v mysli se jí honila úvodní melodie dětského seriálu Teletubbies. Připadala si jako Sluníčko.

Muž se jen usmál. Jak by taky ne, když byla jeho zemlbába trochu vylepšená zeleným z vlastní zahrádky. A po dávce, kterou dívka zkonzumovala, musela být už při nejmenším sjetá.

„Chci tančit!“ vydechla Helena.

„Jak si přeješ,“ usmál se Pepa, vzal ji za ruku a už si ji odváděl na taneční parket. Začali se oddávat hudbě a ani si neuvědomili, že většina do té doby okolo tančících lidí, ustává ve své činnosti a pozoruje je. Někteří se zaujetím, někteří vysmátí, ale většina s podivně znechuceným výrazem. Kreace, které ti dva předváděli, byly velice pitoreskní. Ta dívka ještě ušla, ale pohled na staříka v pletené vestě, co se snaží tvářit cool a hýbe se, jako by měl nějaký záchvat… Muži nechápali, co na něm ta pěkná zrzka vidí.

„A co tu vlastně děláš, Pepo?“ promluvila najednou Helena. „Myslím… co dělá zralý muž jako ty v klubu pro mladé?“

„Balím kůzlátka,“ zachrčel Josef, přitáhl ji k sobě a svůdně zamrkal. To už někteří z jejich pozorovatelů nevydrželi a začali předvádět gesto, jako když zvrací.

„Tak to rozjedem!“ výskl DJ Stehno a zaskratchoval. „Dáme si teď jednu vykopávku. Song z roku 2004 od jednoho z našich nejstálejších hostů, Standy Dolínka!“

Stanislavův fanklub začal jásat a Helena stiskla rty do úzké čárky. Nechtěla mít se svým ex-idolem nic společného. Nechtěla už ani poslouchat jeho songy, které od dětství zbožňovala. Ne po tom, co jí udělal.

Josef ji chytl kolem pasu a začal se s ní otáčet dokola v rytmu kytarové předehry songu.

„Jsem funky a v pohodě, na to můžeš vzít jed! Já nekoukám, kde co lítá, a jedu a jedu ostošest!“ ozýval se z reproduktoru Stanislavův medový hlas a publikum se dostávalo do varu. „… jsem funky lovec. Celou noc ti dám…“

Najednou jako by se něco stalo a dav utichl a rozestoupil se. Z vedlejší chodby se na parket blížila lehce se motající nahrbená postava, připomínající vystylovaného zombíka.

Stanislavův hlas z aparatury si stále jel svoje: „Čáry máry, jsem funky čaroděj. Přede mnou se neschováš! Ne, ne, ne! Čáry máry, jsem funky čaroděj. Na koho to padne, musí ven!“

Potácející se postava došla až k jediné tančící dvojici, která absolutně nevnímala své okolí.

„Jsem funky noční hráč. Nemáš páru, co jsem zač!“ odříkával zombík spolu s hlasem Standy Dolínka zaznívajícím z reproduktorů, a v očích se mu nebezpečně blýskalo. „Jsem hledač funky duší. Pojď si se mnou hrát!“ V tu chvíli uchopil Josefa za vestu v oblasti hrudníku. „Čáry máry, jsem funky čaroděj!“ sípal mu do obličeje a poprskal mu přitom skla brýlí. „Přede mnou se neschováš! Ne, ne, ne!“ Rozpřáhl se a vláčnou rukou chtěl udeřit Josefa mezi oči. Ten taktak uhnul.

„Ta je moje!“ vztekal se Stanislav a ukázal bradou na Helenu. „Co máš co tančit s mojí holkou?“

Helena se zapýřila. I když se v duchu rozhodla, že Standa Dolínek je, po tom, o co se pokusil, už jen její ex-idol, dělalo jí dobře, když se o ni chtěl prát s jejím novým hrdinou Pepou.

„Dáma si to nemyslí!“ odvětil Josef a posunul si brýle na nose, aby na mladšího muže lépe viděl.

„Čáry máry, jsem funky čaroděj! Přede mnou se neschováš! Ne, ne, ne! Čáry máry, jsem funky čaroděj! Na koho to padne, musí ven!“

Stan se zamračil a napřáhl se k další ráně. Tentokrát Pepa uhnul celým tělem a Helenin ex-idol se rozplácl na zemi za ním. Z okolo stojícího davu vyšlehlo několik blesků z foťáků mobilních telefonů. To bude dobrá kachna do bulvárních plátků.

Mladý zpěvák se vzpamatoval a zákeřně chytil Josefa za kotníky a podtrhl mu nohy. Vzápětí se oba dva váleli po zemi. A dav je začal povzbuzovat. Helena stála nad nimi a jen se pýřila a pokoušela se tvářit vyděšeně. Oni se prali! Prali se kvůli ní! Byla štěstím bez sebe.

„Ne, ne, ne! Čáry máry, jsem funky čaroděj! Přede mnou se neschováš!“

Stanislav udeřil loktem Josefa mezi oči, až mu rozlomil brýle. Starší muž se jen zamračil a snažil se mladšího na zem přišpendlit. Ležel na něm a pokoušel se mu vytlačit z plic všechen vzduch tak, že se posouval pánví stále blíž a blíž k jeho krku. Tak ho to kdysi učili na lekcích zápasu.

Mladá celebrita se začala dusit, a kdyby bylo v sále dobré světlo, byl by vidět Stanův brunátný obličej. Mladík jen chroptěl a Josef slyšel něco jako: „Pro-prosím…“

„Ne, ne, ne!“ notoval si Pepa spolu se Standou Dolínkem, jehož hlas zněl z reproduktorů. „Čáry máry, jsem funky čaroděj! Na koho to padne, musí ven!“

Stanislav ochabl. Asi omdlel.

Josef se pousmál, zvedl se z něj a snažil se narovnat si rozlomené brýle na nose. Potom se otočil k Heleně a vítězoslavně se usmál.

„Můj hrdino!“ vydechla zrzka a po vzoru sexy hrdinek z romantických filmů se vrhla Josefovi do náručí. „Zachránil jsi mě!“ vydechla svým sopránem. Josef ji přivinul k sobě a zapózoval do kamery. Byl na něj komický pohled. Neupravené oblečení, rozlomené brýle, mezi obočím krvácející šrám, u nohou Standu Dolínka lapajícího po vzduchu a v náručí krásnou, spoře oděnou mladou ženu. To bude soustečko pro tisk! A kdo byl ten muž? A kdo byla ta neznámá?

„Je na čase jít,“ zachraplal Josef do zvonivého ticha, jež zaplnilo taneční parket.

„Jak si přeješ, můj hrdino!“ Helena se celá rozplývala. Tohle si vždy přála.

Jako královna se nesla po boku svého rytíře a nechala se vyvést před vchod do klubu.

„Jsi zraněný,“ vydechla Helena, když si v mdlém světle pouličních lamp prohlížela Josefovu tvář. Opravdu jí někoho hrozně moc připomínal, jen si nebyla schopna vybavit, koho.

„To nic není,“ zachrčel Pepa a okouzleně se na ni díval. Potom přivřel oči a čím dál víc přibližoval svou tvář k té její. „Dej mi pusu, bejby!“ zachrčel chlípným tónem, zavřel oči a vyšpulil rty.

Helena zrudla: „Ó, já nemohu, Pepo! Stydím se. Je to velmi necudné,“ zapištěla, jako cudná nesmělá školačka, kterou byla, i když si přála ho políbit. Tady a teď.

„Ale no tak, krásko. Teď na tebe skočím a budeme se líbat!“ zahuhlal Josef hlubokým hlasem a přimáčkl ji na prosklený vchod do klubu, a vášnivě, ale jemně ji políbil na rty. Helena vydechla blahem. Když se od ní chtěl odtáhnout, vydechla: „Ó ano, ještě!“

„Dej mi pusu!“ zavrčel Josef svůdně a rozlomené brýle mu nedbale visely na uších.

Helena kolem něj obtočila ruce a neobratně ho hladila po zádech. Potom se zapýřila, sjela rukama níž a stiskla. Vždycky si to přála udělat. „Ó, máš pevné hýždě!“ vydechla pochvalně.

„Helenko, ty šibalko!“ Josef chrochtal blahem.

Potom už ti dva nemluvili. Zvuky, které vyluzovaly na časně ranním Václavském náměstí, byly mládeži nepřístupné. „ Ach, ach!“ „Ó, ne!“ „Ó, ano!“ „Ale ne!“ „Ale jo!“

Když Helena o pár hodin později přišla ke svému domu, měla na rtech okouzlený úsměv. Chtěla se smát, křičet, točit se dokola, jak byla šťastná!

Bylo už k ránu a pomalu se rozednívalo. Vkradla se do bytu svých rodičů, snažíc se být co nejtišší a co nejnenápadnější. Byla pekelně unavená. A kde jinde lépe dospat, než ve své posteli?

V pokojíčku se rychle převlékla do pyžama a oblečení, které měla na sobě, zasunula pod postel. Uvědomila si, že holky sbalily a odnesly všechny magické propriety, aby je její maminka nenašla.

Na stole ležel jen pytlík dietních želé bonbonů se vzkazem od maminky, že se jí stýská a těší se, až se její princeznička vrátí.

Helena se usmála, nabrala si plnou hrst sladkostí a vložila si ji do pusy. Po propařené noci a dokonalém prvním rande jí pěkně vyhládlo.

Posadila se na postel a přikryla se voňavou peřinou a sevřela v ruce průkazkovou fotku svého hrdiny a zachránce Pepy, kterou jí věnoval. Dneska se jí bude hezky spát. Užuž si lehala, když její zrak padl na plakát toho chlípného hulváta Dolínka, do nedávna jejího největšího idola, který jí visel nad postelí. Zamračila se na něj, lehla si a otočila se tváří ke zdi. Nicméně pocit, že na ni ten zvrhlík z plakátu civí, nemohla zaplašit. Přikryla si hlavu peřinou, ale ani to nepomáhalo.

Vztekle vyskočila na nohy a s hlasitým řevem Stanův plakát servala ze zdi a, skákajíc na posteli, podobně jako v nějakém válečném tanci, cupovala lakovaný papír na kusy. Uklidnila se až ve chvíli, kdy rozlámala všechna jeho cédéčka.

Potom si dala do pusy další hrst gumových medvídků a s blaženým pocitem úlevy usnula.

Paní Šilhanovou vzbudil toho rána podivný hluk. Podívala se na budík, který jí stál na nočním stolku u postele, a zjistila, že je něco málo před sedmou hodinou. Rozednívalo se.

Měla pocit, že zaslechla Helenku křičet, ale možná se jí to jen zdálo. Když s ní včera mluvila po telefonu, vypadalo to, že chce zůstat u Liedlových při nejmenším celý víkend. A až s gurmánským zápalem chválila buřtguláš staré paní Liedlové, ač buřtgulášem vždycky doma pohrdala.

Tiše si nazula oranžové pletené papuče se zelenými bambulkami a vydala se směrem k pokoji své dcerky. Opatrně otevřela dveře a nakoukla dovnitř. Helenka ležela v posteli a spala.

‚Co se stalo? Pohádala se snad s děvčaty?‘ Paní Šilhanová vešla do dětského pokoje své princezničky a chtěla ji lépe přikrýt. Pak si ale uvědomila, že kolem Helenčiny postele je naprostá spoušť. Zpod postele vyčuhoval rukáv jejího drahého bobřího kožíšku. ‚Tak tady je,‘ podivila se a shýbla se pro něj. Nestávalo se moc často, že by si její dcerka půjčovala její oblečení. Zvláštní. A ještě zvláštnější bylo, že se všude kolem Helenčiny postele válely roztrhané cáry papíru, lesklé střepy z rozlámaných kompaktních disků a prázdné obaly od cédéček. Paní Šilhanová vzala jeden z nich do rukou a zadívala se na něj. Uvědomila si, že se jedná o první cédéčko Standy Dolínka, které si její dcerka přála před lety k Vánocům.

Helenina matka zamáčkla osamělou slzu, která se jí vedrala do očí, a přitáhla si bobří kožíšek blíž k tělu. Tak takhle skončilo dětství její milované holčičky?

Musí zjistit, co se včera stalo. Ale ne teď. Až se Helenka vyspinká.

Lépe svou dcerku přikryla a políbila ji na čelo. ‚Ne,‘ říkala si pro sebe, čímž se v duchu utěšovala, ‚ty budeš pořád moje malá sladká princeznička, i když jsi zničila věci, které jsi měla jako malá tak ráda! Pořád moje děťátko…‘

Kapitola 8: Dílo zkázy

noc z pátku, 26. na sobotu 27. října 2012, Jižní Město, Praha

Dupot na schodech už dávno utichl a školní budova osaměla. I šouravé kroky stařičkého učitele zeměpisu dávno už prostory gymnázia opustily. Po chodbách se linula vůně Sava a byly slyšet jen zvuky charakteristické pro drhnutí podlahy. Když i ty po chvíli ustaly a hlavní dveře školní budovy byly pečlivě uzamčeny na dva západy, a pan školník Špek mladší usedl po boku svého otce k televizi ve školnickém bytě, z pánských záchodků ve třetím patře pravého křídla školy se ozvaly dívčí hlasy.

„Tak už ty dveře odemkni!“

„No jo, tak se na mě tak netlač! Sesedni z tý mísy a přestaň mě dirigovat.“

Dveře jedné z pěti místnůstek nejvyšší potřeby se otevřely a vykoukla z nich Lucčina střapatá hlava. „Vzduch je čistý. Bleh... eh... eh...“ zakuckala se, „relativně.“

„No tak už vylez!“ Katka strčila do Lucky, až vylétla z hajzlíku a narazila rukama do vychladlého, zaprášeného, mnoho let nepoužívaného radiátoru. Katka se vysoukala z úzké škvíry otevřených dveří. Bylo to teprve pár hodin, co opustily byt Šilhanových a nenápadně se vloudily do školy s postaršími florbalisty, kteří trénovali ve školní tělocvičně každý pátek do osmi večer.

„Lilith, vytáhni ten pytel,“ začala rozkazovat Katka.

„A jak to mám asi udělat, ty chytrá, když je větší než já?!“ vztekala se černovláska.

„Tak já nevím, přehoď ho... třeba,“ Katka rozhodila rukama.

„Jak si přeješ!“ odsekla Lilith. Pytel dopadl Katce na nohu, a ta bolestně zavyla. „Já jsem si dělala srandu… no počkej, já ti to oplatím!“ uchopila stokilový pytel, ale ani s ním nehnula.

„Cože?! Jaks ho mohla...“ vydechla a vyjeveně civěla na černovlásku.

„No tak, sakra, pojďte, nemáme moc času. Musíme ještě po akci zajít k Heleně a zjistit, jestli byla úspěšná,“ zamumlala Lilith.

Lucka se odlepila od radiátoru a napřímila se. O půl sedmé napsala Helče povzbudivou SMSku a nepřišlo jí jako dobrý nápad stavovat se v noci u Šilhanových, protože tím by mohly zničit dokonalé krytí, které Heleně vytvořily. Když paní Šilhanová volala a Katka do telefonu předstírala Helenu, musela své dvojče šťouchnout do žeber, aby tak nebásnila o babiččině uleželém buřtguláši ze včerejška! Mohla tím zrzku prozradit!

Tiše si povzdychla a sledovala Lilith vytahující nůž a podélně rozřezávající obrovský pytel. Všechny tři dívky náhle zahalil bílý prášek. Katka vzala z jejich původního útočiště malý růžový kbelík s klacíkem, které si zapůjčila z úklidového kumbálu pana Špeka mladšího. Lilith se podívala na kyblík s pozvednutým koutkem.

„Hm. Milošův oblíbený...“ pravila, jako by nic.

Děvčata Liedlova přešla její poznámku bez komentáře a Katka ponořila kbelík do pytle a vytáhla jej plný nad okraj. „Tak co, začnem, ne?“ zavelela. „Vodu!“

Lucka otočila vodovodním kohoutkem na maximum. Průzračná kapalina začala prýštit do připraveného kbelíku. Katka horečně míchala: „Kdy ta sádra konečně zhoustne?“ mumlala si pro sebe.

Lucka jí znalecky nahlížela přes rameno a hodnotila kvalitu sádry: „Už to bude! Jo, už to bude! Připravit... Teď!“ Sádra pomalu mizela v umyvadlech. „Lilith, odvodnilas už ty záchody?“ zeptala se Lucka s pohledem stále upřeným na sádru, kterou Katka namíchala.

„Jo, už to je - rychle, rychle!“ Katka běžela ke kabinkám a při tom složitém úkonu si bryndala sádru na kalhoty. „Jo, dobrý, hotovo!“ oddychla si Katka vracející se z ucpaného záchodu. „Na další budeme potřebovat novou sádru!“ Zhodnotila mladší Liedlová své dílo uznalým pohledem do záchodové mísy. Potom se podívala na obrovský pytel a v duchu uvažovala, jestli jim bude na všechny záchodky školy stačit. ‚Možná,‘ řekla si v duchu. ‚Ale pokud se nerozdělíme, nikdy do rána celou školu nestihnem…‘

Našpulila pusu, přimhouřila oči a potom pozvedla jedno obočí. No, ano! Musí se rozdělit!

„Lilith, ty půjdeš k tělocvičnám. Já si vezmu pravý křídlo, Lucka levý,“ zavelela Katka. Rozhodla se, že černovlasé, v lotrovinách méně zkušené kamarádce přenechá oblast okolo tělocvičny a bytu pana Špeka, kde bylo všehovšudy celkem deset záchodků včetně těch učitelských. Sobě a sestře přenechala větší sousto, velká třípatrová křídla s deseti dámskými a deseti pánskými záchodky na každém patře.

Pokud si máknou, mohou to do rána stihnout.

„Hej!“ začertila se Lucka. „Proč si bereš pravý křídlo, kde už jsme něco udělaly… a my s Lilith se musíme táhnout se sádrou přes celou školu?“ Starší Liedlová si založila ruce vbok na znamení své nelibosti.

„Protože, drahé zlojče,“ Katka jí zamávala ukazováčkem před obličejem, „tenhle projekt vedu já!“

pondělí 29. října, Jižní Město, Praha

Katka a Lucka se pomalu sunuly směrem k ústavu milovanému, dojídajíce své bagety plněné sýrem a Nutellou. Po víkendu byly celé rozlámané. Ta fuška se sádrou a zahlazováním důkazů, byla náročnější, než se na první pohled zdálo. Výsledek ale musel stát za to. Když Liedlovy provozovaly nějaký svůj byznys, jak tomu říkaly, výsledek stál za to vždy!

Kromě bolavých křížů jim však ten den přišel nezvyklý i něčím jiným. Nebyly ale schopny popsat, čím. Jako by ve vzduchu viselo jakési zvláštní napětí nebo vzrušení.

Obloha byla šedivá, pošmourná, jak se na podzim slušelo, chodníky byly černé a lesklé, snad od nočního deště, a silný vítr kolem nich povlával zbytky hnědého listí a přinášel s sebou od školy nezvyklý hluk.

‚A je to tady!‘ pomyslela si Lucka a přitáhla si bundu blíž k tělu. Ten neobvyklý hluk byl nejspíš reakcí na jejich páteční lumpárnu. Musela přiznat, že takovou reakci nečekala.

„Heh!“ uchechtla se Katka a poškrábala se na zátylku. „Asi už na to přišli.“

„No… to zcela očividně.“ Lucka Katku zarazila a s vytřeštěnýma očima zírala ke školní budově. „Koukej…“ Skousla si ret a ukázala prstem na potůčky vody, které tekly z kopce od školy, pomalu se šířily po okolí hlína ani kanály je už nezvládaly pojmout. „Podívej, tý vody tam musí bejt, když je až tady.“ Lucka pocítila zvláštní nepříjemný pocit v žaludku. Tohle nebude dobré. Za tenhle průšvih je jistojistě vyhodí. ‚Ale voda měla být zavřená!‘ pomyslela si zděšeně. ‚Tohle se nemělo stát!‘

„Tak pojď,“ Katka ji chytla kolem ramen. Budou muset svému průšvihu čelit společně. A třeba má tuhle povodeň na svědomí něco jiného, kdoví.

Pomalým krokem vyrazily směrem ke škole. Po špičkách přebrodily silnici, která je od ústavu dělila, a šly se podívat na místo činu. Pohled, který se jim naskytl, byl neuvěřitelný a nerealistický. Trochu jako z nějakého ujetého animáku nebo šíleného hororu. Ve chvíli, kdy stanuly před budovou, jim poklesla brada překvapením. Zdi ústavu byly promočené, pokryté něčím, co vypadalo jako plíseň. Voda stékala po opadávající omítce v čůrcích a žáci, kteří dorazili na vyučování dříve, vylévali vodu kbelíky z oken do školníkových záhonů růží.

„Cože?“ vysoukala ze sebe těžce Katka a snažila se mrkáním ten děsivý obraz zkázy vyhnat z hlavy. Dělalo se jí mdlo. Lucka chtěla něco říct, ale hrdlo sevřené překvapením jí nedovolilo mluvit. ‚Tohle bude šílenej průšvih!‘

„Vždyť... vždyť to není možné! Přes víkend se to nemohlo takhle promočit! Ne!“ zaskřehotala Katka, která nebyla schopna smířit se s tím, co právě viděla. „Ty nás vyrazej! Ty nás určitě vyrazej!“ zašeptala ke svému staršímu dvojčeti Katka a nervózně se rozesmála.

Lucka stále zírala s otevřenou pusou na školu. V duchu si říkala, že snad ještě spí. „To je trochu víc, než jsme chtěly,“ zašeptala ochraptělým hlasem.

„Správně, sestřičko,“ Katka se za tu chvilku zvládla jakžtakž vzpamatovat a zvážit následky, které to pro ně mohlo mít, „když nás vyrazej, tak aspoň ať maj proč... Když už, tak už! Když odejít, tak s pompou a s kouskem, na kterým nikdo nezapomene!“ Katka poplácala Lucku po zádech a hrdě se dívala na jejich společné dílo. Ale Lucka se na Katku podívala ještě zděšeněji: „Já ale myslela, že tohle už jsme trochu přehnaly... Ne že je bomba, co se se školou stalo!“ Lucka prováděla lotroviny ráda, ale v rámci určitých mezí. A tohle… to je několikanásobně přesáhlo.

„Ale sestři, to jsme si vždycky přály! Vypadnout odtud z nějakého pádného důvodu, ne?“ uklidňovala Lucku Katka, která se rozhodla celou tragédii odlehčit. Stalo se? Stalo. Tak nemělo cenu plakat nad rozlitým mlékem.

„Ačkoliv...“ přemítala Lucka a snažila se přejít na Katčinu strategii, obrátit tu hrůzu v žert, „máš pravdu! Sice to budem asi muset zacálovat, ale jinak... do vypadá docela dobře!“ Lucka udělala z prstů rámeček a zadívala se na plísní a vodou pokrytou školní budovu jako profesionální fotografka a znalecky hodnotila škody.

„Jo,“ usmála se Katka, „všechno zlé je pro něco dobré. Aspoň bude Truny mít co dělat, ne? Nebude se teď starat jenom o svou pleš a já nevim, co ještě v tom kabinetu dělá!“ Katka dala Lucce ruku na rameno a obě se s úsměvem dívaly, jak se jim podařilo zabavit všechny příchozí uživatele školy. Takové veledílo opravdu nečekaly.

„Bravo! Slečny se ráčily dostavit!“ ozval se za nimi ostrý povýšený hlas. „A co že jste tady tak brzo? Co tak najednou?“ promluvil další. „Byly jste se podívat na výsledky své práce?“

Děvčata Liedlova se otočila a zjistila, že za nimi stojí Anča s Míšou.

„Vy nedáte nikdy pokoj, co?!“ prohodila nasupeně Michala s rukama založenýma na prsou.

„A kdo říkal, že jsme to byly my?“ zeptala se se svatouškovským výrazem Katka.

„Jo, já taky nevidím žádnej pádnej důvod, proč bysme to měly být právě my!“ přitakala Lucka a našpulila rty.

„A kdo jinej? Kdo chce každý den nějak poškodit školní majetek? Kdo nesčetněkrát zkoušel vyrobit doma nějaké vynálezy na zničení školy, mezi které, počítám, patřily i výbušniny?!“ vyjela na ně Anička, oči zúžené hněvem.

„A jak myslíš, že bysme byly schopný vytopit školu přes víkend tak, aby měla plesnivý zdi? Zrovna jsme si říkaly, jakej borec to udělal... Takhle přes dva dny zdemolovat školu, to se jen tak nevidí. Nám se nic takovýho nepovedlo do teď...“

„Ne, to se opravdu nevidí. Ale myslím, že vy jste dokázaly tolik věcí, tak proč ne i tohle,“ začala opět Míša.

„Protože tohle je evidentně nějaká havárie, ty chytrá!“ vybuchla Lucka. Neměla náladu se se svými ex-kamarádkami dohadovat. Neskutečně ji vytáčely. Měla jich tak akorát dost! Toho, jak se teď chovaly… Když někdy potřebovaly vzbudit rozruch, aby nepsaly písemky a podobně, byly jim sestry Liedlovy dobré… A jinak?

„Ahoj,“ ozval se za nimi tichý hlas Lilith.

„Ahoj, Lil, dneska nějak pozdě...“ usmála se na černovlásku Lucka, která byla ráda, že nemusí přemýšlet nad Míšou a Aničkou, které jen pohoršeně a povýšeně hleděly na plesnivějící zdi školní budovy. „Podívej, co ty dvě udělaly!“ pravila s neskrývaným opovržením v hlase Anna.

„My jsme to neudělaly!“ vyhrkla plna zoufalství Katka a rozhodila ruce.

„Jasně, to vám tak bude někdo věřit!“ ucedila Michala.

Lucka se chtěla hádat, ale Katka ji otočila od všech děvčat a s kamenným výrazem ve tváři ji vedla pryč tím směrem, kde se fasovaly kýble, hadry, všemožné smetáky a desinfekce. Směrem ke škole...

Po několika hodinách byla škola jakžtakž zbavena vody a nyní se čekalo na posudek vrchního statika, který přišel před pár desítkami minut. Po chodbách běhali agenti pojišťovny a pan školník Špek mladší hořekoval nad vyplaveným růžovým záhonem. Jelikož venku se jako na potvoru spustil prudký liják, žáci byli shromážděni v učebnách a čekali na verdikt, zda se škola jen na nějaký čas zavře nebo rovnou nechá zbourat. A zda je někdo pustí domů.

Žáci z ročníku Katky a Lucky byli shromážděni v jedné z plesnivých zapáchajících tříd – ve své třídě. Ve 2. C.

Dvojčata vešla dovnitř s odporem a zamračeně se rozhlížely kolem. Tohle nemohl způsobit jejich páteční žertík!

ČVACHT! ČVACHT! dělaly jejich boty. ČVACHT! ČVACHT! znělo při každém dalším kroku.

Katka odhrnula spršku vody a špíny, která pokrývala její lavici, přímo na Helenu, která stála na jediném suchém místečku třídy. Ozval se srdceryvný vzlyk a hysterický jekot postižené, která se ze sebe snažila ten hnus co nejrychleji oklepat. Nemohla totiž dopustit, aby znečistil její nový růžový mohérový svetřík, který dostala včera od maminky.

„Jé, promiň, já jsem nechtěla,“ řekla ustaraně Katka a snažila se Helenu vlhkou a lehce ušpiněnou rukou očistit.

„Ale chtěla, já to vím!“ zasmála se potutelně Lucka tak, aby to slyšelo jen její dvojče, ke kterému se přitočila. Vytáhla z batohu papírový kapesník a podala ho zrzce, aby se mohla očistit.

„Eh, holky, nebudete ani věřit, co se mi stalo,“ pištěla Helena, zatímco si otírala vodu a špínu ze svetříku.

Lucka s Katkou na sebe hodily významné pohledy. Co zajímavého se Helče mohlo asi tak stát? Popravdě… usedlejší a nudnější kamarádku neměly!

Lucka už otevírala pusu, aby řekla něco vtipného, ale Helena ji nenechala: „Ale ne, já myslím, že se mi přihodilo něco, co vám ještě ne. Nemyslím ten hnus, co jste mi  schválně hodily do vlasů… Budu si muset udělat odmašťovací kůru, ale to je to nejmenší! No, totiž… já jsem...“ Helena zrudla.

„No, tak povídej...“ povzbuzovala ji Katka.

„A neskákej mi do řeči, když mluvím,“ málem se rozbrečela Helena a její oči se zaleskly slzami. Potom se ale uklidnila a vzápětí dokonce usmála: „Takže,“ začala vyprávět. „Víte, jak jste mi pomohly s mým zdokonalením? No… a v pátek, jak jsem byla v tom nočním klubu, tam jsem se seznámila s-“

TRRRR! Elektrický zvonek se rozlehl promáčenou školní budovou. Jeho zvuk zněl až nepatřičně, ale i přes to, že oznamoval začátek nové hodiny, nikdo z žáků druhé cé nešel na své místo. A to i přes to, že je učil profesor Drápek. Cynický, ledový, bez smyslu pro humor, podle Liedlových slizoun. Jeho černé vlasy mu padaly do očí, na sobě obvykle nosil černé kožené kalhoty a hedvábnou košili stejné barvy. A jeho největším poznávacím znamením byly dva výrazné prsteny, které nosil na levé ruce. Lucka si pamatovala na své děsné faux pas, které se jí s tímhle profesorem stalo první den, kdy nastoupila do školy. Po seznamovacím zájezdu byla nemocná, takže tehdy dorazila na výuku až třetí týden školy a Katka jí poťouchle řekla, že pan profesor Drápek vyžadoval, aby až Lucka dorazí, se mu představila, a odrecitovala latinské názvy všech prvků v periodické tabulce seřazené podle molekulové hmotnosti. Katka ji také sestersky upozornila, že profesor trvá na oslovení ‚pane profesore Drápku, vaše vysokoblahorodí‘.

Když začala tehdy odříkávat v pozoru a s rukou na srdci latinské názvy prvků, profesor se jí s pozdviženým obočím zeptal, co to dělá. A ona mu odpověděla: „Co jste si přál, pane profesore Drápku, vaše vysokoblahorodí!“ Když tohle oslovení zopakovala ještě několikrát, když se zdálo, že jí dostatečně nerozuměl, začal brunátnět víc a víc, žíla na čele mu naběhla a se vzteklým řevem ji vykázal ze třídy. Až později se dozvěděla, že se nejmenuje Saša Drápek, jak jí nakukala Katka, ale Alexandr Dragoun. Přezdívku „Drápek“ si Katka vymyslela nejspíš kvůli těm dvěma prstenům, sama si na to nepamatovala, ale oslovení „Saša Drápek“ a občas i „jeho vysokoblahorodí“ se poměrně brzy ujalo.

Jeho vysokoblahorodí, Alexandr Dragoun alias Saša Drápek právě vešel do plesnivějící učebny. Jeho temně šedé oči sjely studentstvo stejným pohledem jako obvykle. Pohledem plným opovržení a znechucení. Jeho nohy opatrně vyhledávaly na zmáčené zemi suchou cestu.

„Sednout!“ zasyčel. Nikdo se ani nehnul s výjimkou Liedlových, kterým bylo opravdu jedno, do čeho si sednou.

„Vstát! Říkal jsem NIKDO nesedat!“ vyvrátil profesor své předchozí tvrzení.

Liedlovy se rychle postavily a stály v pozoru jako svíce. Profesor udělal jasné gesto rukou. Jeho křivý zahnutý ukazovák, zdobený jedním ze dvou prstenů, které nosil, se vymrštil na dívky a vzápětí ukázal na zem před sebou a pak se ohnul v nevyslovené pobídce ‚pojďte sem!‘ a jeho klouby zaskřípěly. Alexandr Dragoun, přezdívaný Saša Drápek se na dívky Liedlovy nebezpečně díval.

„Vaše vysokoblahorodí,“ zamumlala Lucka a sklopila hlavu, zatímco se se sestrou pomalu šinula k záludnému profesorovi.

„Jak se opovažujete?!“ syčel hlasem, při jehož zvuku slabší povahy omdlévaly. Z jeho očí sršely blesky. Samuel z první lavice, Dragounův oblíbenec, se posměšně ušklíbl. Třída nervózně postávala v loužích vody a nevěděla, kam s očima.

„Sednout!“ zavrčel profesor. „A všichni do jednoho!“

Poslušně usedli.

„Vaše vysokoblahorodí… Ale říkal jste...“ namítla Lucka.

„TICHO!“ Výraz pana profesora byl naprosto zlovolný a jeho oči zlobou zúžené. Zdálo se, že žíla na čele mu začíná pulzovat.

„Vaše impertinence hraničí s pošetilostí. Budu vás asi nucen dovést za naším panem ředitelem,“ syčel profesor na Lucii.

Třídou se ozvalo hlasité heknutí pramenící z Heleniných úst. Dragounovi stačil jediný kosý pohled. Helena se roztřásla.

„Nikdo, nikdo z vás…“ zašeptal a rozhlédl se po třídě. „Nebudete si ze mě dělat blázny!“

Helena zbledla jako stěna.

„VŠICHNI! Všichni mě budou brát vážně!“ profesorův zlovolný šepot nabíral na hlasitosti tak, že muž skoro křičel.

PLESK! Na lesklé vlasy rozzuřeného profesora dopadl kus rozmočené omítky ze stropu. Celá třída propadla v hurónský smích. Jen podlézavý Samuel se ho snažil potlačit, ale bezúspěšně. Řetězová reakce řevu přilákala chodbou se toulajícího a rozsah škod obhlížejícího pana ředitele. Prudce rozrazil dveře. „Co se to tady-“

Alexandr Dragoun se se zlobným výrazem otočil na příchozího. Ředitelův výraz byl k profesorově vzteku veselý nebo při nejmenším pobavený. Josef Trunc držel v ruce mobilní telefon, který rychle zastrčil do vnitřní kapsy kostkovaného vlněného saka se záplatovanými rukávy.

„Mám pro vás dobrou zprávu,“ zubil se, jako by k žádné tragédii, týkající se gymnázia, nedošlo. „Novinku!“

Téměř nikdo si nevšiml, jak Helena zrudla při pomyšlení na malá Truncátka. Ředitel na ni zamrkal a dál se usmíval: „Jdete do kláštera!“

„Já?“ zašeptala Helena, která byla bledší a bledší. Pokoušely se o ni mdloby.

„Všichni!“ pravil bodře Trunc ve familiérním gestu. Dragounův výraz byl nečitelný, třída ani nedutala.  Mnohým žákům padlo na mysl, že se ředitel už definitivně zbláznil.

„Naše škola, jak jste si ráčili všimnout,“ pokračoval ředitel, „není schopna... v tomhle stavu se nemůžeme učit... obvolal jsem okolní školy, ale místo pro pět set lidí? Kde ho vezmeme? No… tak jsem rozhodil sítě, oprášil staré kontakty… a… Jeden klášter nám nabídl své prostory. Odteď až do odvolání jsme škola internátní,“ obcházel třídou a rozdával každému jeden papír pro rodiče. „Nějakou dobu ještě potrvá, než se škola vysanuje… a po tu dobu se budete učit v klášteře. A nač ztrácet čas? Organizační záležitosti zaberou pár dní, po dobu kterých vás čeká ředitelské volno… A po víkendu jedeme! Sbalíte si věci... vyrazíte do přírody. Bude to velice poučné... Opravdu poučné.“ Celý zářil, zatímco na něj všichni civěli, někteří s otevřenými ústy.

„Vím, že spoustu z vás nepustí. Dole jsou kontakty na poloprázdné učňáky, v nichž strávíte dobu, než bude naše škola provozuschopná. Je mi líto,“ řekl naprosto upřímně. „Tohle je mimořádná situace. Musíme na ni pružně reagovat. Teď můžete jít všichni domů. V pondělí v devět hodin ráno na vás budou před školou čekat školní autobusy, které vás do kláštera odvezou. Do té doby máte volno,“ prohlásil rozjařeně Trunc, mrknul na Helenu a odešel. Profesor Dragoun se tvářil naprosto nenávistně.

Volno, volno! Jak libozvučně znělo to slovo celé druhé cé. Volno...

Žáci se s úsměvem na tváři dívali směrem, kde se za lesklou lysinou zabouchly dveře. Dragoun prudkým pohybem ruky smetl z hlavy omítku. Šedá břečka svým plesknutím o zem probrala žactvo z ochromeného mlčení a změnila ho v nadšený hlahol.

Všichni se začali balit k odchodu, ale sinalý profesor jim v něm zabránil tím, že se postavil do dveří, jež bránil celým svým tělem.

„NIKDO!“ zopakoval. „Bez ohledu na to, co říkal pan ředitel, nikdo neodejde před zvoněním!“ Schválně kladl důraz na první slovo. Mluvil tiše a protahoval sykavky, ale přesto ho každý v místnosti zřetelně slyšel. Poslal studentstvo znovu sednout a čekal, až se utiší, což s jeho vrozenou autoritou netrvalo dlouho. Druhá cé napjatě čekala, co ze zákeřného Dragouna vypadne. Doufali, že to nebude test. Třídou zavládlo hrobové ticho, které bylo záhy přerušené hlasitým TRRR! následovaným výbuchem hlaholu dětských hlasů a zvuku rychlých kroků opouštějících co nejrychleji místo zkázy.

středa 31. října 2012, dům Liedlových Jižní Město, Praha

„Ne, já říkám ne!“ pronesla náhle Ilianor Liedlová a založila si ruce na prsou.

„Ale babi, vždyť jsme si sbalily. Už jsme připravené.“ „Jo, nemusíš se bát, my se o sebe umíme postarat.“ Katka s Luckou přemlouvaly svou babičku, které se nelíbilo, že by měla její dvojčata trávit zbytek školního roku ve vzdáleném klášteře mimo její dohled. To by nemuselo dopadnout dobře.

„Přece nechceš, abychom přestoupily na učňák?“

Vrásky paní Liedlové mezi obočím se zdůraznily. Zamračeně hleděla na vnoučata.

„Ehm... znamenalo by to, že v té škole, tedy v tom učňáku, zakončíme? Dobře, nech nás jít okopávat řepu. Nebo by se ti víc líbilo, kdybychom zbavovaly lidi pomocí rašple staré kůže na nohách? Nebo víš co? Asi si vyberu učňák na kosmetičku. Miluju vymačkávání beďarů.“ vztekala se Lucka. „A tátovi by se to taky moc líbilo!“

„Pravda, říkala jsi mi, že máš ráda ten zvuk, když to praskne!“ uchechtla se Katka.

Lucka našpulila znechuceně rty: „Fuj to říkala Šárka!“

„Lucie!“ přerušila bábi rozčilenou Lucku. „Jsi drzá. To mě ještě víc utvrzuje v tom, že bych vás tam neměla pouštět.“

„Babi, víš, že jsme teď v pubertě! Jakákoliv náhlá nelibá událost nás může rozhodit a uvrhnout do těžkých depresí,“ zmínila svůj tón Lucka a udělala na babičku psí oči.

„A proto si myslím, že byste tam neměly jezdit. Je to přece tak náhlé. A nečekané.“ odvětila jí Ilianor se zvláštními jiskrami v očích. „Máš pravdu, nechtěla bych, abyste celé noci nespaly a dávily se svým pláčem,“ dodala ironickým tónem stará paní.

„Babi! Ale to není nelibá událost! Já tím myslela ten učňák. Ale to ty víš!“ Lucka hleděla na babičku a čekala, jaký bude její verdikt. V duchu se modlila, aby byl kladný. Musel být! Kolik jen dobrodružství může se svou sestrou zažít v klášteře! O to je babička nesměla připravit!

„Když já opravdu nevím. Bojím se o vás. Cítím, že se tam budou dít zlé věci.“ Přiznala žena pravý důvod, proč dívky nechtěla do kláštera pustit. „Opravdu zlé. Nejradši bych vás aspoň do Vánoc měla doma. Pak byste mohly chodit do školy v Kanadě, u svého otce. Asi by to bylo nejlepší,“ povzdychla si a chtěla pokračovat, ale hlasitý rámus přerušil její řeč. Prudce se otočila za hlukem a Lucka s ní.

Ve vstupní hale ještě dozníval zvuk železa rezonujícího o podlahu. Stará paní Liedlová okamžitě zareagovala. Pozvedla si svou dlouhou sukni a pružným rychlým krokem vykročila k hale.

„Kateřino! Co to zase vyvádíš?!“ zvýšila hlas. Katka stála v hale ozářené podzimním sluncem a skrývala ruce za zády.

„Jé, babi!“ uchechtla se nevinně. „To to bylo tolik slyšet?“ zeptala se udiveně.

„Ano, bylo,“ odtušila žena, „cos tu prováděla? Rvalo mi to ušní bubínky... A co to schováváš za zády?“ zeptala se.

„Říkala jsem nenápadně!“ zasyčela Lucka ke svému dvojčeti.

„Já jen... my jdeme s Luckou trénovat to okopávání řepy,“ vysoukala ze sebe Katka, tvářila se jako andílek, a zpoza zad vyndala rýč a motyku. „No jo, to víš, příslušné náčiní...“ přitakala Lucka. Paní Liedlová nestačila koukat. Udiveně pozorovala své vnučky, které na sebe najednou navlékaly teplé bundy.

Semkla rty a sledovala je přimhouřenýma očima: „No, vidíte, jak jste se rychle adaptovaly. Tak nevím, proč jste se se mnou před chvílí hádaly. Tak jděte trénovat. Jen doufám, že si vyberete dobré místo. Ne že mi zavolají z policejní stanice, že vás našli u díry vykopané vprostřed cesty zaházené NENÁPADNĚ listím. A nezapomeňte, že na zahrádce nerostou hroby a že zahradníci nemají za úkol pečovat o veřejná místa bez povolení,“ poučovala je babička.

„No jo, tak my jdem! Doufám, že nad naší situací budeš ještě uvažovat!“ řekla vážně Lucka.

„Tak čus!“ děvčata se rozloučila s neoblomnou babičkou a přehodivše své nářadí přes ramena vykročily rychle z domu.

„Brzy se vraťte a nezapomeňte, že pan školník ani jiný zřízenec školy žádný záhonek nevlastní!“ upozorňovala je babička stojící ve dveřích.

„To by ses divila!“ odvětilo se zákeřným zlovolným smíchem znějícím jako muhehe, krákrá! jedno z dvojčat. Paní Liedlová ani nevěděla, která z dvojice nezbedných děvčat jí odpověděla. Paprsky podzimního slunce ji oslepovaly a ona viděla jen vzdalující se siluety svých vnuček.

Kapitola 9: Bohnický hřbitov

noc ze středy 31. října na čtvrtek 1. listopadu 2012, Bohnický ústavní hřbitov, Praha

Dvě osamělé postavy se ubíraly úzkou noční silnicí podle aleje děsivě vyhlížejících stromů, ozářené mrtvolným světlem měsíce, který sem tam vykoukl zpoza mraků.

„Já mám hlad!“ prohlásila najednou jedna z nich.

„Vždyť jsi před chvílí jedla!“ zavrčela na ni druhá. „Zdláblas celou svačinku, kterou jsem nám nachystala, ještě v autobuse.“

„Když já nemůžu fungovat, když nejím!“

„Kdybys neudělala takový kravál a nemusely jsme odejít z domu dřív, než nám dá bábi zaracha, dogrilovalo by se ti to kuře.“

Druhá postava neodpověděla. Zastavila se a zadívala se nahoru do větví jednoho ze stromů lemujících cestu. „To je hruška?“ vydechla potom.

„Jo, Katko, to je hruška. Namrzlá. A ne abys tam lezla.“

„Já mám hlad!“

„Achjo. Tak uhni,“ zavrčela Lucka, sebrala ze země kámen a snažila se jím trefit onu černou siluetu hrušky rýsující se proti noční obloze. Na podruhé se jí to povedlo. Chytila zmrzlé ovoce do ruky a podávala ho sestře: „Tady. A nekňuč. Musíme zmáknout to, proč jsme sem jely. Potom si něco koupíme. Cestou busem jsme viděly Liedl a u zastávky je, myslím, Billa.“

„Tak jo,“ zamumlala Katka a zakousla se do své hrušky. „Boží! Je jako zmrzlina,“ vydechla. Lucka se jen usmála, přehodila si lopatu, kterou s sebou táhla, přes rameno a dala se do kroku.

Po několika minutách dorazily k vysoké kamenné zdi a masivní železné bráně.

„Katko, štípni mě, jestli se mi to nezdá, dneska je otevřeno!“ Lucka vykulila oči. Když tady byla na průzkumu poprvé, brána byla zamčená. A vždycky potom taky. Zamčená. „Au!“ vyjekla Lucka a třela si rameno, do kterého ji Katka štípla.

„Co je? Říkala jsi, abych tě štípla!“

„To bylo řečnické!“ vztekala se Lucka a najednou zmlkla a Katku zastavila. „Hele,“ zašeptala a kývla bradou k zahrádkářské kolonii nalevo od nich: „Že by údržbář? To proto je odemčeno?“

„Divné. Co by tu dělal údržbář takhle pozdě v noci?“

Lucka vykulila oči: „Je Halloween! Třeba to není údržbář, ale prachsprostý vrah, co jen pod rouškou noci pohřbívá toho nebožáka, kterého se tak krutě zbavil.“

Katka se zamračila, ale v té tmě to nebylo vidět: „Jestli mě budeš děsit, nikam nepůjdu.“

„Ale no tak, přece to teď nevzdáš?“ Lucka se opřela o svou lopatu. Tuhle akci nesměly vzdát. Byla to jejich velká příležitost. A navíc… dneska byl Halloween. Nejstrašidelnější noc v roce. A přesně v takovou noc musely realizovat svůj skvělý plán.

Starší Liedlová na ten den, kdy o prázdninách vypomáhaly babičce v obchodě, vzpomínala, jako by to bylo včera. S Katkou zrovna odvažovaly bylinky do papírových pytlíčků, když do obchodu přišli dva podivíni, kteří chtěli různá vykuřovadla, krystaly a podobné pomůcky. A mezitím, co je Ilianor Liedlová obsluhovala, se bavili o nějakém super strašidelném místě. Stará paní Liedlová je pár dobře mířenými otázkami rozmluvila. Vypadlo z nich, že jsou součástí jednoho paranormálního vyšetřovacího týmu a dělají průzkum míst se zajímavou energií. A jedno z nejzajímavějších míst tohohle typu je Bohnický ústavní hřbitov.

Tehdy se děvčata Liedlova dozvěděla, že na něm byli pohřbíváni nejen pacienti a personál hřbitova, ale i vojáci z první světové války, kteří se tehdy léčili v nedalekém lazaretu, ale svým zraněním podlehli. Mladík z para-týmu se jen tak mimo řeč zmínil, že je za tím něco víc… a že se na těch nebohých vojácích dělaly různé pokusy.

Dvojčata měla oči navrch hlavy. Představa, že přijdou na místo, kde uvidí skutečného ducha a ucítí nějakou sinou energii, je hrozně lákala. Tehdy se rozhodly, že se na hřbitov musí podívat.

Starší muž z toho podivného týmu pak dodal svému vyprávění korunu tím, že se zmínil, že jeden ze zaměstnanců ústavu podepsal pakt s démonem, kterého živil tím, že mu dával duše nebožtíků, aby měl sám bohatství, slávu a moc. A že ten démon tam stále sídlí a přispívá hrůzné atmosféře toho místa.

No, a kdy jindy je lepší navštívit hrůzná místa než o Halloweenu? Holky Liedlovy měly jasno v tom, co udělají.

Katka na hřbitově ještě nikdy nebyla. Lucka ano, párkrát, ale vždycky přes den a nikdy se nedostala za hřbitovní zeď. Ale věci, které viděla nebo cítila v okolí toho děsivého místa, byly při nejmenším zajímavé. Nedalo jí to a rozhodla se udělat vlastní průzkum s cílem vyčistit hřbitov od všech negativních sil. A přišla na to, že když najdou tělo toho děsivého doktora, který uzavřel pakt s ďáblem, a zničí magický artefakt, který s ním odpočívá v hrobě, zbaví místo prokletí. Háček byl ale v tom, že nevěděla přesně, kde je pohřbený.

„Ale koupíš mi nugátovou Milku,“ vyrušila Lucku z jejích myšlenek Katka, „tří set gramovou.“

„Jasnačka,“ zazubila se na sestru, „ale už pojď, dřív, než se ten týpek vrátí.“

Dívky se obezřetně rozhlédly, zda je někdo nesleduje, a tiše jako myšky vklouzly pootevřenou branou na hřbitov.

„Paráda!“ vydechla Lucka a zatočila se dokola. „Vždycky jsem se sem chtěla podívat a teď… je to jako zázrak, že sem zrovna jdem a je otevřeno. Půjdem k márnici, jo?“ vyzvala Katku a než ta stačila cokoli říct, vydala se k polorozpadlé stavbě bez střechy, k níž vedla široká cesta. Ruiny márnice, chvilkami osvětlené měsíčním světlem, působily velice strašidelným dojmem.

Lucka byla vzrušením bez sebe. Byl to skvělý pocit, dostat se na hřbitov v noci na Halloween. Jako by všude kolem sebe cítila tu tajemnou energii.

„Něco tu smrdí…“ pronesla Katka.

„Jo, nejsme tu samy…“ zašeptala Lucka a ukazovala směrem ke čtyřem drobným světýlkům zářícím od márnice, odkud se ozývaly tlumené hlasy. „Někdo tu hulí… Půjdem jinam. Prej se tu scházej po nocích satanisti… a občas provádějí nějaké svoje rituály,“ povzdychla si, „tak se na ty máry podíváme jindy. Ten doktor je stejně nejspíš pohřbený jinde.“

„Neměly bychom se na to vykašlat?“ zamumlala Katka, dojídající svou namrzlou hrušku, a rozhlížející se po okolí.

„Nechci to vzdát, když jsme došly tak daleko. Navíc… neviděli nás. A-“

„Koukej,“ zašklebila se Katka a ukázala na jeden nedaleko stojící hrob, na kterém plápolalo několik svíček. „Marie Tuma,“ přečetla a sklonila se k fotografii na náhrobku, „masakr, Lucy, kolik bys řekla, že jí je?“

„Tak pade!“ ušklíbla se starší Liedlová.

Katka se hrdelně zasmála: „Houby. Osmadvacet!“

„Na svůj věk teda zdaleka-“ Lucka najednou utichla, skočila do křoví a Katku strhla s sebou. Než se stačila mladší Liedlová proti té surovosti ohradit, starší jí zakryla ústa. Katka nechápala, co to do Lucie vjelo.

Najednou se z cesty ozvaly šouravé kroky a dívky si uvědomily, že kromě té podivné hulící partičky, jsou na hřbitově další lidé.

V mdlém svitu měsíce rozpoznaly postaršího podsaditého muže s pleší a dívku, která mohla být podobně stará jako ony. Muž najednou rozsvítil baterku svého mobilního telefonu a začal svítit kolem sebe, rozhlížeje se všemi směry.

„Zajímalo by mě, jestli se sem opravdu může. Hřbitov byl přece vždycky zavřený,“ šeptal vzrušeně, „víš, Klárko? Dlouhou dobu patřil léčebně, a myslím, že pořád patří… a fakt bych nerad platil pět táců za neoprávněné vniknutí na cizí pozemek.“

Dívka protočila oči v sloup a otráveně zamumlala: „Tak zhasni tu baterku, tati.“

Katka málem vyprskla smíchy, ale Lucčina ruka, která jí zakrývala ústa, jí v tom zabránila.

V tu chvíli zaslechly sestry Liedlovy od márnice vzrušený šepot. Doléhalo k nim sice každé druhé slovo, ale něco přece jen pochopily. Ti dva – plešatý tatík a jeho dcerka, byli na hřbitově nežádoucí. Z toho, co pochopily ze syčivého rozhovoru, chtěli ti čtyři – a možná jich bylo víc – provést o půlnoci nějaký rituál, a ti dva turisté jim překáželi.

Lucka se vyděšeně zadívala na dvojici, obhlížející hrob Marie Tumy, od kterého byly sestry schované, co by kamenem dohodil. Ti dva naprosto netušili, že by mohli někomu překážet. Dokonce ty hlasy neslyšeli.

Od zdi márnice se odlepily dvě postavy. Mužská a ženská a ubíraly se směrem k holohlavému otci a jeho dcerce.

Dívka si jich všimla dřív, než muž, a zvláštně na ně hleděla. Její otec se po chvilce zadíval tím směrem a vyděšeně sebou trhl, když je spatřil téměř za svými zády. Vzápětí ale svůj úlek mistrně skryl pod maskou bodrosti.

„Dobrý večer!“ usmál se na ty dvě temné postavy. „Je to tu dneska odemčené, že jo? Nerad bych skončil zachycený nějakou fotopastí… aby mi za pár dnů klepali na dveře policisté a já musel platit pokutu.“

Ty dvě temné postavy na sebe jen pohlédly, ale mlčely.

„Vy se taky zabýváte nadpřirozenem?“ mlel stařík. „Já hrozně rád objíždím místa se zajímavou energií… a teď jsme jeli kolem s dcerkou, tak nás napadlo se zastavit… a bylo zrovna otevřeno a… Nevíte, kde jsou pohřbeni vrazi?“ zeptal se, pátraje pohledem ve tvářích těch dvou záhadných příchozích. Ti se na sebe jen podívali. „Tati, měli bychom-“ jeho dcerka nedořekla, co chtěla, jedna z temných postav promluvila: „Jo, myslím, že vím.“

Lucka s Katkou sebou při zaznění jejího hlasu trhly. „To je Lilith,“ vydechla Katka neslyšně.

„Ne, to není možné,“ vydechla stejně tiše Lucka. „Určitě je to jen někdo velice-“ V tu chvíli zvedl postarší muž telefon a posvítil dívce do tváře. Dvojčatům Liedlovým se málem zastavilo srdce. „Co tady…?“ pípla Katka.

„Já nevím. Říkala, že se musí učit… a… raděj mlčme a poslouchejme.“ Lucka byla z přítomnosti Lilith na hřbitově zaskočená. Když chtěla dvojčata dělat odpolední Halloweenskou party s tajemným překvapením, vymluvila se, že se bude celý večer učit, že potřebuje dohnat chemii.

„Já jsem David Schovánek,“ muž natahoval k pobledlé dívce ruku, „ne jako ten herec Suchánek, ale Schovánek.“

„Já jsem Li… Liedlová. Lucie,“ dívka nabízenou ruku nepřijala a hodila zvláštním pohledem do křoví, kde Lucka málem vybouchla vzteky. Jak si mohla Lilith hrát na ni?!

„Těší mě, Lucko… moje dcera Klárka a vy…?“ Zadíval se na temnou postavu muže.

„Já na tebe počkám,“ promluvil k Lilith hlubokým hlasem, otočil se a vyrazil k márnici, „moc to neprotahuj.“

Lilith se jen usmála a David se za temným mužem jen zvědavě díval. „Vy jste nějaký paranormální tým?“

„Dalo by se to tak říct,“ odtušila Lilith.

„Skvělé!“ vydechl muž. „Vždycky jsem se chtěl stát součástí nějakého takového týmu. Víš? Můžu ti tykat, že jo? Nevadí ti to? Ale nemám parťáky. Chodil jsem s kamarádem, ale ten to vzdal po tom, co jsme přelézali zeď a zdrhali před policajty… a Klárka… tu mám ve střídavé péči… a zrovna dneska jsme se vraceli z kina… a napadlo nás… sem vyrazit. A je to supr, dostat se sem v noci a nemuset přelézat zeď. A teď budeme mít supr Halloweenský zážitek. A… co tu vlastně dneska děláte vy?“

„Chceme vyvolat démona,“ odpověděla Lilith klidně.

Katka s Luckou vytřeštily oči.

„Chci pryč. A tohle je za dvě čokolády,“ mručela Katka na hranici slyšitelnosti.

„Teď pryč nemůžeme,“ odtušila Lucka a upírala zrak za Lilith, vedoucí muže a jeho dcerku k jednomu velkému obelisku.

„Proč? Musíme, budou se tu dít hnusné věci,“ vydechla Katka, „nechci negativní energii… A-“

„Katko, oni můžou těm dvěma něco udělat,“ odtušila Lucka, „mám fakt zlý pocit. Ale vážně zlý… Musíme je sledovat!“

Katka zúžila oči. Vůbec se jí to nelíbilo. Měla sestru donutit, aby se raději vypravily na hřbitov domácích zvířátek, který byl vedle. Z toho aspoň čišela dobrá energie.

A co to prováděla Lilith a proč si hrála na Lucku?

Dvojčata nechala ležet motyku a lopatu u hrobu Marie Tumy, blahoslavené matky, a neslyšně, téměř po čtyřech, se ubíraly směrem, kterým vedla Lilith ty dva podivné noční turisty.

„Že tu nechodíme po hrobech?“ začala tichounce panikařit Katka, když se jí noha zabořila do něčeho měkkého, a vzápětí málem zakopla o nějakou nerovnost. Kotníky jí začaly omotávat šlahouny břečťanu. „Tohle bude za celej kamion čokolád!“ vztekala se na svou sestru. Lucka nad jejím povzdechem jen máchla rukou a potom se musela kousnout do předloktí, aby nevykřikla. Její vlasy, učesané do copu, se najednou rozpletly. První, co ji napadlo, bylo, že se zachytila o nějakou větev, a ta jí svlékla gumičku, pak si ale uvědomila, že v úrovni její hlavy žádné větve nejsou, a ani na Katčin nejapný žertík to nevypadalo. Pramen vlasů jí najednou trčel ze strany hlavy, navzdory gravitaci a fyzikálním zákonům, jako by ji za něj někdo tahal. Vzápětí Lucka zaslechla smích. Chtěla okřiknout svou mladší sestru, ale ta se právě snažila vyprostit nohu ze zlolajných tenat břečťanu.

Lucku jako by jakási neviditelná síla uchopila za ruku a začala ji táhnout směrem od Lilith.

„Nechce to, abychom šly dál,“ špitla ke Katce.

„No, to mi povídej,“ vztekala se Káťa, strhávající ze své nohy šlahouny břečťanu.

„Ale my musíme,“ zašeptala Lucka a dívala se ve směru Lilith, která právě Davida s Klárkou prováděla hřbitovem, a zrovna popisovala obrovský jehlanový obelisk jako magický zářič, a vypichovala olověné symboly alfa a omega, na něm přidělané. David hltal každičké její slovo.

„Nesmíte…“ ozval se najednou tichý hlásek a rezonoval Lucčinou hlavou.

„Slyšelas to?“ otočila se na Katku. Ta jen nechápavě zavrtěla hlavou.

„Asi se mi něco zdálo,“ zamumlala Lucka, ale vzápětí sebou trhla. Ten podivný chraplavý hlas se ozval znova. „Nechoďte za ní.“ zachraplal.

„Tak tohle jsem slyšela. A i to vidím. Hele!“ Katka ukázala před sebe, kde se podivně hýbaly lístky javoru. Jako by mávaly. A mezi nimi dívky Liedlovy spatřily jakési torzo člověka, možná dítěte, z něhož byla vidět jen hlava a kus trupu.

„No ty vole,“ Lucka se musela znovu kousnout do ruky, „to snad není pravda. To je…“

„Duch,“ doplnila ji Katka, „to je paráda!“

Podivné torzo postavy se rozplynulo a pohyb lístků javoru ustal.

Lucka zavřela oči. Tušila, že to místo bude něčím zajímavé. A popravdě, něco takového, jako byli duchové a podobné síly, čekala, co ale nečekala, byla Lilith.

Starší Liedlová se nadechla a potichu se vydala za spolužačkou. Právě procházela kolem nějakého podivného stromu porostlého mrtvým břečťanem, když ucítila v puse podivnou pachuť krve.

„Asi bychom tam neměly chodit,“ zamumlala skoro neslyšně Katka.

„Chci vědět, co tu dělá,“ zavrčela Lucka, „a proč si hraje na mne.“

„Tak nechtěla staršímu divnýmu chlápkovi říkat svoje jméno, to je celé.“

„Tady jde o princip,“ Lucka přimhouřila oči a zadívala se do směru, kterým Lilith s dvojicí turistů odešla. Kdyby David nesvítil kolem sebe mobilem, v té tmě by je neviděla. Podobně jako skupinku lidí, která před nějakou dobou postávala u márnice. Lucka začala z původního plánu zachránit hřbitov před temnými silami upouštět. To, co se dnes dělo, a čemu byly na stopě, bylo zajímavější.

Pomaličku se blížila směrem ke své černovlasé kamarádce a velice opatrně našlapovala, neboť všude kolem nich a pod nimi byly hroby. Nechtěla na to ani pomyslet.

„Krucinál,“ vrčela Katka, „tohle tě bude stát doživotní zásobu čokolády.“

Lucka užuž chtěla něco odpovědět, když se náhle ozval děsivý zvuk duté žuchnutí a po něm… výkřik. David z ničeho nic hrozivě zařval a hned na to následovalo ticho a tma.

„Tati!“ zavolala Klárka a její hlas byl víc než zoufalý.

„Co se stalo?“ vydechla Katka.

„Nevidím je.“

„Tati… No tak… co ti je? Nemáte baterku? Já… táta… on… on tam spadl, já… nemám mobil… a…“ Klárčin hlas naplněný zoufalstvím byl přerušen jejím výkřikem a zvukem, jako když se sesouvá kamení. Potom bylo ticho.

Dvojčata Liedlova najednou uviděla siluetu Lilith, jak se pomalým krokem blíží k márnici. Lucka už se k ní chtěla vydat a něco jí říct, když ji Katka zarazila.

Lilith se připojila ke skupince postávající u márnice.

„Proč?“ syčela Lucka skrz Katčiny prsty, které jí zakrývaly ústa. „Ona jim evidentně něco udělala.“

„To nevíš jistě…“

„No tak, slyšelas to samé.“

„Půjdeme se tam podívat… a až potom… jí budeš moct třeba něco říct.“

„Nebo rozbít tlamu,“ vztekala se Lucka, „nechápu, co je ta holka zač. Myslela jsem… že kamarádka, ale…“

„No tak…“ zamumlala Katka. „Třeba… pro to bude mít nějaké vysvětlení… Třeba tak jenom slaví Halloween… Tys chtěla taky vykopat tělo nějakého doktůrka…“

„Já jsem chtěla vyčistit-“ Lucka nedořekla, co chtěla.

„Je vzduch čistý?“ ozval se od márnice chraplavý mužský hlas.

„Jistě,“ odpověděla Lilith, „ani mě to nestálo moc námahy.“

„Výborně,“ zachechtal se jiný hlas a dvojčata Liedlova překvapeně zamrkala. Ten hlas jim někoho připomínal. Ale koho?

Katka zavrtěla hlavou: „Musíme se podívat, jestli jsou ti dva v pořádku.“

Lucka jen kývla, ale před tím, než se vydala za svou mladší sestrou, se ještě otočila k márnici, kde se evidentně něco dělo. Z jednoho z polorozpadlých oken se začalo linout mihotavé světlo, jako by od svíček. Ano, podívají se, jestli se Davidovi s Klárkou nic nestalo… a potom… na to, co se děje v márnici.

„Tady někde to…“ mumlala pro sebe Katka, když byly zhruba v oblasti, kde Lilith s dvojicí turistů viděly naposledy. Místem si však nebyly vůbec jisté. Tma hrozně zkreslovala.

„Jo, tady…“ vydechla Lucka, která chtěla právě šlápnout do místa, kde byla zem černější, ale díky tomu, že našlapovala opatrně, nespadla do hrobu jako David s Klárkou. „Opatrně, Káčo!“ vydechla a zarazila svou mladší sestru.

„Proč?“

„Asi se s nimi propadl hrob…“ Lucka začala šátrat v kapse a vytáhla maličkou LED diodovou svítilnu. Dřepla si, naklonila se k té černočerné tmě a opatrně dovnitř posvítila. Snažila se, aby žádný paprsek světla neunikl nahoru. Kdyby je viděli ti v márnici, asi by to s nimi nedopadlo dobře. Kór, když dvojčata viděla, jak chladnokrevně nechala Lilith Davida s Klárkou bez pomoci.

Při pohledu dolů se Katka zamračila. Spatřila jámu hlubokou tak tři metry, plnou hlíny, suti, možná kostí, ale to nejhorší bylo na jejím dně. Ležely tam na sobě dvě postavy a vypadaly, že jsou v bezvědomí.

„Musíme zavolat pomoc,“ vydechla Katka.

„Nemáme telefony!“ zavrčela tiše Lucka.

„On ho má!“ ukázala Katka na dno jámy.

„A tobě se chce tam skočit? Je to zatracená vejška… a navíc… co když se něco stane. Vidělas, co udělala, nebo spíš neudělala Lilith… Klidně by nás tam nechala… a budeme tam hnít zatraceně dlouho…“

„Tak se zeptáme jich,“ vydechla Katka a ukazovala směrem k márnici osvětlené mdlým svitem svic.

„Ses zbláznila, ne? Káčo! To nevidíš, že je tu nechali ležet schválně? Musíme získat pomoc nějak jinak. Dole u kostela byla policejní stanice. Ale… nemůžem tam obě. A navíc… jak vysvětlíme policajtům, že jsme tady…?“

„Ale tady jde o životy,“ vydechla Katka.

„Jo,“ přitakala Lucka, „proto tu musí jedna počkat… a druhá jít… a když se budou fízlové ptát, vymyslet zatraceně dobrou historku, jinak nás bábi do toho kláštera nepustí, ani kdyby chtěla.“

„Jdu…“ vydechla Katka.

„A víš, kde to je?“

„Ne, ale říkalas, že u kostela. To najdu. Musíme je zachránit.“

Lucka jen kývla a pak stiskla své sestře rameno: „Buď opatrná.“

„Jo,“ zašklebila se Katka, „ty taky. Ne, že tě najdu v hrobě s nima…“

Lucka se jen zazubila, znovu se ohlédla k márnici, je-li vzduch čistý, a posvítila Katce za hřbitovní zeď, aby věděla, kam skáče. Katka zeď přelezla, dopadla na trávu za hřbitovem elegantně jako kočka a jak nejrychleji jí to její ztuhlé nohy dovolily, se rozeběhla měsícem osvětlenou cestičkou směrem k policejní stanici.

Lucka se znovu zadívala do otevřeného hrobu, v němž ležel postarší proplešatělý muž se svou dcerou, ale potom se obrátila k márnici, z níž se začal rozléhat podivný táhlý zpěv. ‚Co tam ti cvoci dělají?‘ pomyslela si Lucka a chvilku váhala, zda má zůstat u Davida s Klárkou nebo se vydat k márnici. Potom se ale rozhodla. Nechala svou baterku položenou na zemi tak, aby osvětlovala okolí propadlého hrobu, ale zároveň nebyla vidět z márnice a potichu se vydala za zdrojem zpěvu. Lilith ji dnes pěkně naštvala a zklamala. O co jí ale šlo? Kdyby se Davidovi nepředstavila jako Lucie Liedlová, mohla si myslet, že to nebyla Lilith, jen někdo, kdo jí byl hodně podobný. Ale tohle už vypadalo na moc velkou náhodu.

Lucka v duchu doufala, že Katka s policisty dorazí brzy.

Když se po čtyřech dostala k jedné ze zdí márnice, opatrně nakoukla dovnitř. Pohled, který se jí naskytl, byl víc než děsivý. Lilith – a teď nepochybovala, že je to skutečně ona – obcházela v černých krajkových šatech zdobena čelenkou se stříbrným půlměsícem po vnitřním obvodu kruhu, který byl vepsán ještě do jednoho, většího. Mezikruží bylo zdobené složitými symboly, které nebyla Lucka schopna ničemu přiřadit. Lilith držela v ruce dlouhý, stříbrně se blyštící meč a vyrývala do země obrys vnitřního kruhu, a k tomu prozpěvovala zvláštní melodii.

Na třech pozicích v mezikruží seděly temné postavy v hávech s kápěmi v tureckém sedu a se skloněnými hlavami doprovázeli Lilithin zpěv brumendem.

V prostoru před oltářem byl nakreslen trojúhelník a nad ním, v místech oltáře seděl na svém kolečkovém křesle s džojstikem…

‚Miloš?!‘ Lucka doširoka rozevřela oči a musela se hodně držet, aby nevyjekla údivem. Pan Špek starší seděl na svém křesle nahý, jak ho pánbůh stvořil, v klíně držel stříbrný pohár a na jeho seschlé, jaterními skvrnami a posledními zbytky bílého chmýří pokryté hrudi se vyjímalo tetování pentagramu s vyobrazenou kozí hlavou.

‚Tohle mi Katka neuvěří.‘

Jeden ze zakuklenců, pobrukující tichou melodii náhle zvedl hlavu a podíval se směrem, kde se schovávala Lucka. Ta měla co dělat, aby se jeho pohledu vyhnula.

Zády se opřela o stěnu márnice a snažila se uklidnit dech.

„Co se děje?“ zaskřehotal Miloš.

„Asi tu máme štěnici,“ zachraplal muž.

„Tak se nezvedej. Musíme pokračovat. Když už jsme s rituálem začali, musíme pokračovat,“ velel starý pan Špek, „ON se o toho špicla postará.“

‚ON?!‘ napadlo Lucku. ‚Kdo je ON?‘

Lilith přestala zpívat a hřbitov zaplavilo zvonivé ticho, sem tam přerušované pouze ševelením stromů ve větru.

Potom začal starý muž předříkávat nějaká slova v jazyce, kterému Lucie nerozuměla. Chvílemi se zdálo, jako by se ptal na nějakou otázku a vzápětí mu Lilith nebo někdo ze tří mužů odpověděl stejným jazykem.

Starší Liedlová cítila, jak jí divoce buší srdce, jako by jí mělo vyskočit z hrudi. Nemohla se ale pohnout, aniž by se prozradila. Navíc netušila, kdo je ON!

‚Káčo, prosím tě! Vrať se co nejdřív…‘ modlila se v duchu a zavřela oči.

Katka přešla po pár desítkách metrů běhu v chůzi. Okolní vzduch byl studený a nepříjemně ji řezal v plicích i uších. Navíc jí docela dost bolely nohy a trochu se bála, aby si nezvrtla kotník v nějakém výmolu. V okolí hřbitova byla přeci jen docela hustá tma.

Navíc… nemohla běžet, protože když delší dobu nejedla, cítila se děsně slabá.

Snažila se ale jít tak rychle, jak jen to šlo. Kdoví, co se v té márnici dělo, navíc měla hrozný strach o ty dva podivné noční turisty.

Už sešla prudký kopec vedoucí kolem zahrádkářské kolonie a ocitla se mezi rodinnými domky, kde cesty osvětlovalo mdlé světlo pouličních lamp.

Katka si skousla ukazovák a zamyslela se: ‚Lucka říkala, že je stanice u kostela…‘ rozhlédla se kolem sebe a pousmála se, když spatřila osvětlenou věž kostela nahoře na kopci. ‚To už není daleko…‘

Přidala do kroku a v duchu se modlila, aby na stanici někdo byl.

Usmála se, když uviděla neonovou ceduli se znakem a nápisem Městská policie. Tak… a teď si ještě musí vymyslet nějakou dobrou lež, proč byla v noci na hřbitově.

Sevřela ruku v pěst a zabušila na dveře policejní služebny. Chvilku vyčkávala a potom zabušila znovu.

Po chvíli čekání jí otevřel obtloustlý, asi tak čtyřicetiletý, policajt s několikadenním strništěm na bradě a lákavě vyhlížejícím donutem v ruce.

Katka zašilhala po koblize a cítila, že se jí v ústech sbíhají sliny, a v tu chvíli jí hlasitě zakručelo v břiše.

Policajt na ni zamžoural a poklesla mu čelist. Viděl před sebou rozcuchané děvče špinavé od bláta a hlíny a lístky břečťanu ve vlasech a trčících z bot. ‚Dáma v nesnázích,‘ pomyslel si. To si přesně vyžadovalo zásah chlapa, jako byl on.

„Co se vám stalo, slečinko?“ zeptal se a poškrábal se na zátylku.

„Slečinko?“ ozval se za ním další hlas a zpoza postaršího policisty vykoukla střapatá hlava jeho kolegy.

„Jmenuji se Katka Liedlová. Mám hrozný hlad!“ vydechla Katka a zašilhala po koblize. „A je mi zima.“ Jako by úplně zapomněla na to, proč sem šla.

Postarší policista se zadíval na koblihu ve své ruce, potom na dívku a potom jí ji podal. S lítostí si olízl prsty ušpiněné sladkou růžovou polevou s posypkou.

„Děkuji!“ vydechla Katka a do koblihy se s láskou a chutí zakousla.

„Jste zraněná?“ ptal se jí starostlivě mladší policajt.

„To ne,“ odpověděla s plnou pusou, „já ne…“ Jako by jí po doplnění cukru do krve začalo docházet, proč sem vlastně přišla. „Ale někdo jiný,“ mumlala a dál se cpala koblihou. Policisté ji mezitím vtáhli na služebnu. Ocitla se v malé útulné místnůstce, kde byla na stole velká krabice s koblihami a talíř s grilovaným kuřetem.

„Klidně si nabídněte,“ zamumlal mladší policajt a starostlivě jí přehodil deku přes ramena. Bylo bezvadné, že za nimi někdo takhle přišel a oni mohli řešit jiný případ než rvačky v nedaleké hospodě. Z tohohle mohlo koukat i povýšení.

Katka se nenechala dvakrát pobízet. Koblihu s růžovou polevou dožvýkala a vrhla se na další – z krabice si vylovila donut se zelenou polevou a do druhé ruky vzala grilované stehýnko.

„Povídejte, co se stalo…“ vydechl mladý policista a posadil se s bločkem před ni. Starý se pousmál jeho dychtivosti a přešel k rychlovarné konvici, aby jim udělal čaj a kafe.

„Někdo vás unesl? Věznil v lese?“ tázal se dychtivě mladší policista. Katka právě okusovala velké stehno z kuřete a zadívala se na něj, jako by se zbláznil.

„To ne. Udělala jsem si se svou sestrou noční výlet… a akorát jsme procházely kolem hřbitova, když Lucka uslyšela divné hlasy. A ránu…“ mumlala mladší Liedlová s plnou pusou.

„Někdo byl na hřbitově?“ vykulil oči mladý policista.

„Už zas?“ zamručel nevrle starší. Tohle na povýšení moc nevypadalo.

„To je ale vniknutí na cizí pozemek a…“

„Pokuta maximálně pět tisíc, pokud budeme hodně zlí… pokud je tam najdeme… nebo pokud je identifikujeme fotopastí,“ vrčel starý a odstavil pískající konvici.

„Hm…“ Katka si nabídla další kus kuřete. „Ale to mé ségře udělat nemůžete. Šla se podívat, co se tam stalo, a zjistila, že se pod někým propadl hrob.“

Mladší policista překvapeně zamrkal a vyskočil ze židle: „Proč jste to neřekla rovnou! Mohou být zranění!“

„Jsou v bezvědomí,“ prohlásila Katka vědoucně a olízla si mastné prsty. Už jí bylo lépe. „Teda Lucka to říkala,“ dodala, když se na ni policisté zvláštně zadívali.

„Musíme jet!“ Mladší strážce zákona začal hledat klíčky od vozu a starší si oblíkal bundu. Katka dál seděla na místě a vybírala si další donut.

„Vy taky!“ upozornil ji mladík.

„No jo…“ Katka sebrala z krabice tři polévané kroužky a vstala ze židle.

Policisté rychle naskočili do auta, ona si v klidu sedla na zadní sedačky a s úsměvem a láskou pojídala vynikající donuty. Darované byly nejlepší! „A prosím,“ zaškemrala po chvilce, „můžeme i s majáčkem?“

Tma kolem márnice byla černější a černější. Lucce se zdálo, jako by kolem ní poletovaly jakési chladné stíny. Jako mozkomorové z knížek o Harrym Potterovi, z nichž mrazilo a kteří vysávali veškerou radost a štěstí. Chtěla jít pryč, ale nemohla se hnout. Byla jí neskutečná zima a navíc se cítila paralyzovaná.

‚Co té Káče tak dlouho trvá?‘ vrčela v duchu, zatímco Miloš před oltářem stále skřehotal nějaké prapodivné formule. Najednou sebou trhla. Ze tmy jako by se vynořila obřímná postava v kápi, zpod níž žhnuly rudé oči. Ta postava jako by měla velká kožnatá křídla a vyzařovala aureolu hrůzy a děsu.

Lucce stékal po skráních ledový pot. Ta postava se blížila k ní. Měla pocit, jako by se zpod pláště usmívala. Lucka cítila, že jí mrznou ruce a nohy. Začala jektat zuby. Chtěla křičet, ale věděla, že nesmí. Kdo ví, co by jí ta bytost nebo ta partička za zdí udělala. ‚No tak, Káčo, kde jsi?!“

Milošovo zaříkávání se stupňovalo a ta stvůra byla blíž a blíž. Náhle k dívce vztáhla svou velkou kostnatou spáru. Už byla téměř u jejího krku. Lucka se snažila přimáčknout blíž ke stěně márnice, oči pevně sevřené.

Užuž cítila ten mrtvolný pach a dotyk spáru na kůži. Chtěla vykřiknout, ale v tu chvíli zaslechla hlasitý zvuk policejních sirén a vydechla úlevou.

Veškerý děs, napětí ustaly a postava s kápí zmizela, jako by tam nikdy nestála. V prostorách polorozbořené márnice zavládl chaos. Těch pět lidí v márnici začalo panikařit.

„Musíme pryč,“ vrčel jeden ze zakuklenců.

„Ale rituál-“ namítala Lilith.

„Na to není čas,“ štěkl zakuklenec s hlubokým hlasem.

„Co se-“

„Teď ne. Nesmí nás odhalit.“

Lucka si poposedla na svém místě v úkrytu a nakoukla do prostor márnice. Viděla, jak zakuklenci pobírají rituální předměty, jeden bere vozík pana Špeka staršího a míří s tím ke hřbitovní zdi.

Na místě obřadu nezůstalo nic, co by na něj poukazovalo. Jen pár dohořívajících svíček, ale ty mohly znamenat cokoli. Lucka nechápala, jak se jim podařilo tak rychle smazat ty složité obrazce v mezikruží.

Brána hřbitova se otevřela a místo zaplavilo světlo vycházející ze dvou baterek.

To byla určitě Katka s policisty.

Lucka se mátožně zvedla na nohy. Uvědomila si, že je úplně zmrzlá a motá se jí hlava. Takhle slabě se naposledy cítila, když měla mononukleózu.

„Je to tam někde…“ slyšela huhlání své sestry. Zdálo se, že měla něco v puse. Lucka jen doufala, že to Katce netrvalo tak dlouho proto, že si šla koupit něco k jídlu.

Kroky byly čím dál blíž.

Lucka popošla až na cestičku vedoucí k márnici a musela si zaclonit rukou oči, jak na ni policisté zasvítili. Popošla pár kroků a vzápětí ji oslnil blesk z fotopasti. Nechápala, jak mohla ta past Lilith a toho jejího hlubokohlasého zakluklence nezaregistrovat.

„Ruce vzhůru! Budete obviněna z vniknutí na soukromý-“

„Klid, strážníku, to je moje hrdinská sestra,“ zastavila tok řeči mladého policisty Katka a ukousla si z čokoládového donutu.

„Co blázníte?“ vrčela Lucka a Katka ve svitu baterek spatřila, jak je její sestra bledá a poděšená. Snad ji nevyděsily ty sirény, které si na policajtech Káťa vymohla.

„Kde jsou ti zranění, slečno?“ ptal se Lucky starší strážník.

„Tam…“ ukázala Lucka k rohu hřbitova. „Ale právě vám přes zeď utekla podivná satanistická partička…“

„Satanisti, kde?“ Obtloustlý policista si vykasal kalhoty, jako by za nimi chtěl běžet.

„Tam.“ Lucka ukázala na zeď v místech, kudy zakuklenci, pan Špek starší a Lilith utekli. Policista se tam pozvolným krokem vydal, nakoukl za zeď a posvítil baterkou. Spatřil nějaký utíkající stín a potom podivnou dívku tlačící staříka na kolečkovém křesle – ti dva přece nemohli být satanisti. Navíc – jak by přehodili ten vozíček přes zeď? A ten stín… ten už jistojistě nedohoní. Tak proč se namáhat?

„Už jsou asi pryč, pokud tam vůbec někdo takový byl,“ zamumlal strážník. Ten stín se mu přece jen mohl jen zdát. Lucka otevřela pusu a užuž by se s ním hádala, když v tom je přerušil mladý policajt: „Kde jsou ti zranění?“

„Pojďte za mnou,“ zamumlala Lucka a vedla muže směrem k otevřenému hrobu. Katka šla pomalu za nimi a vychutnávala si svou půlnoční svačinku.

„Tady,“ ukázala Lucka na dno hrobu, kde se proplešatělý muž právě pokoušel posadit.

„Co se vám stalo, pane?“ houkl na něj policista.

„Já nevím…“ zamumlal muž a třel si spánky. „Byli jsme se tady s dcerkou podívat… Bylo otevřeno. A potom nás ta dívka… Jak se jen… Lucie Liedlová… nás tu prováděla… a pak už si nic nepamatuju.“

Mladý strážník se na Lucku zamračil: „Vy jste je prováděla po hřbitově?“

„Ne!“ zaprotestovala Lucka.

„Jak jsem vám řekla, strážníku,“ Katka ho chytila kolem ramen rukou upatlanou od donutů, „procházely jsme se se ségrou kolem… zaslechly jsme hluk, výkřik… a Lucka sem vlezla a já šla hledat pomoc – tedy vás.“

„Bylo to tak?“ obořil se starší policista na Lucku.

„Ano,“ odvětila, založila si ruce na prsou a semkla rty.

„Tak jak to, že zná vaše jméno, ha?“

„Protože,“ začala a v duchu proklínala Lilith, „když jsem sem přišla, chvilku jsem s ním mluvila a pak ztratil vědomí. Moje jméno mu nějak muselo utkvět.“

„Dobře…“ Mladší policista se spokojil s jejím vysvětlením. „Musíme zavolat hasiče a záchranku. Pane, jak je na tom ta dívka, co je s vámi?“

„Já nevím… Nemůžu se na nic soustředit… Dýchá… ale nereaguje… A-ah, moje hlava.“

„Vydržte…“ zamumlal mladší policista, zatímco starší volal záchrannou službu. Dívky Liedlovy si dřeply stranou a vyjeveně na celý zásah civěly.

Katka si pochutnávala na ukořistěných koblihách a Lucka se na ni zamračila. „Tys byla předtím nakoupit?“ zeptala se jí.

„Ne,“ odtušila Katka a labužnicky si olízla prsty, „to jsem dostala od pánů policistů.“

„Aha…“ zamumlala Lucka.

„Hele, odkud máš tohle?“ zeptala se jí Katka a zatahala ji za pramen vlasů, který jí padal do čela. Lucka nechápala, kam tím míří.

„Máš normálně bílej pramen…“ dodala mladší Liedlová, jako by nic.

„Vážně?“ Lucka se zadívala na své vlasy a vydechla úžasem. Ano, byla vyděšená z toho divného tvora, ale nevěřila tomu, že někomu můžou hrůzou zbělet vlasy.

„No… děly se tu děsné věci…“ zamumlala tak, aby to příslušníci zákona neslyšeli.

„Jaké?“ zašeptala Katka.

„Lilith… dělala nějaký docela ošklivý rituál… a hádej, kdo tam byl s ní?“

Katka nic neříkala, jen čekala, co její sestra řekne.

„Miloš.“

„Jako starej Špek?“ Katce poklesla čelist.

„Jo… to bylo hrozné, byl svlečenej a měl tetování na hrudníku.“

„To se ti něco zdálo…“

„To teda ne,“ odtušila Lucka, „až v pondělí Lilith uvidím, musím se jí zeptat…“

„Vážně?“ zamračila se Katka a poukázala k otevřenému hrobu, ze kterého se právě snažili policisté se záchranáři vytáhnout Davida a jeho dcerku.

„No. Proč ne?“

„Nezapomínej. Lilith může být nebezpečná. Nechala tyhle dva v průšvihu… Nic jí neřekneme. Zeptáme se, co dělala na Halloween… a podle toho, co odpoví, uvidíme… Každopádně bych jednala, jako by nic.“

„Asi máš pravdu,“ zamumlala Lucka, „měly bychom už asi jít…“

„Žádné takové, dámy,“ zahlaholil starší policista, který Lucky poslední větu zachytil, „odvezeme vás.“

„I s majáčkem?“ rozjařila se Katka.

„Neblbni, to by bábi trefil šlak,“ snažila se ji uklidnit Lucka.

„No… měly byste vypovídat, co se stalo a jak jste ty dva našly… ale… asi vám ještě nebylo osmnáct, že?“

Dívky zavrtěly hlavou: „Tak to necháme. S nezletilejma je moc papírování. Každopádně vás odvezeme domů a rodičům řekneme, jaké mají doma hrdinky.“

„To myslí vážně?“ zamumlala Lucka koutkem úst a nevěřícně na policistu hleděla.

„Já myslím, že jo,“ usmála se Katka.

„Málokdo by byl tak obětavý, jako vy,“ usmál se na ně policista a vytáhl z jedné kapsy své taktické vesty velkou čokoládu, kterou jim podal. „Ale ještě chvilku tu musíte vydržet. Posilněte se, pak vás odvezeme.“

Dívky poděkovaly a vydaly se směrem k márnici. Tohle bylo fakt divné. Místo průšvihu vyznamenání? Musely ještě nějak zajistit, aby domů vzaly i lopatu a motyky, které si půjčily od babičky.

Donesly je s sebou k policejnímu autu, a když se jich mladší z mužů s podezřívavým výrazem ve tváři zeptal, na co je mají, Katka suverénně odvětila, že je našly u márnice a že by jich na hřbitově bylo škoda a že hrozně ráda zahradničí.

Policisté jí na to skočili. Když nasedli do auta, Lucie byla podivně zamlklá. Pořád jí vrtalo hlavou, co se toho večera stalo a co za děsivého tvora to viděla a jestli se jí to nezdálo. Největší starosti jí však dělala Lilith. Proč se tomu postaršímu pánovi představila jejím jménem? Proč jim lhala a páchala takový rituál? O co jí vlastně šlo?

„Tak, vystupovat,“ zahlaholil mladší policista, když vypnul majáček a vytáhl klíčky ze zapalování. Zaparkoval před domem Liedlových a zářivě se na dívky usmál. Ani si neuvědomily, jak rychle jim cesta utekla.

„Co to má-“ v brance vedoucí na zahradu stanula Ilianor Liedlová s rukama zlovolně založenýma v bok, „holky, říkala jsem vám… S takovou nebude žádnej klášter!“ hubovala jim. „Alou domů!“

„Ale no tak, madam,“ usmál se na ni obtloustlý policista, „vaše dcerky jsou hrdinky! Zachránily dva lidské životy!“

„Jo,“ pyšnila se Katka.

„Vážně?“ vydechla žena a těkala pohledem z jednoho příchozího na druhého.

„Ano. Jsou to opravdu šikovné a statečné mladé dámy,“ usmál se na ni mladší policista, „můžete na ně být hrdá.“

„D-dobře…“ zamumlala žena, „tak děkuji, pánové…“

Policisté se odporoučeli a nasedli do auta. Ilianor si ještě nějakou chvíli prohlížela své vnučky, špinavé a poškrábané, a přemýšlela, jestli se má znepokojovat. Všimla si bílého pramene v Katčiných vlasech a smračila obočí.

‚Holčičky, co se vám stalo?‘ ptala se v duchu.

„Mám děsnej hlad!“ zamumlala Katka. „Z toho zachraňování lidí vyhládne. Dala bych si nějaký půlnočník… co ty, Lucko? Ještě tam snad máme to grilované kuřátko, pokud nám ho babi nesnědla…“

Starší Liedlová mlčela.

„No tak, půlnočník s milovanou sestřičkou…“ zkoušela Katka znovu.

„Chci spát…“ zamumlala Lucka, vrazila Katce do ruky lopatu a kolem babičky prošla do domu. Ilianor Liedlová stiskla rty. ‚Co je to s tebou, holčičko? Možná… že klášter bude bezpečnější…“ pomyslela si, když se snažila v rychlosti naladit na to, co Lucku tížilo, ‚pro zatím určitě…‘

„A co ty, babi?“ Katka ji vyrušila z jejích myšlenek.

„Co?“ vydechla žena a trhla sebou.

„Půlnočníček s milovanou vnučkou?“ naléhala Katka.

Její babička se jen usmála: „Tak jo…“ Ano, teď si dá půlnočníček… a co se stalo jejím holčičkám tu noc, zjistí později. Tady už byly v bezpečí.

Konec první části

Obsah

Prolog

Kapitola 1: Nová žákyně

Kapitola 2: Deštivé odpoledne

Kapitola 3: Plán Satelit

Kapitola 4: Test z dějepisu

Kapitola 5: Fotbálek

Kapitola 6: Popusť uzdu své fantasii

Kapitola 7: Bouda

Kapitola 8: Dílo zkázy

Kapitola 9: Bohnický hřbitov